229 



Uppgift om någon hypogseisk svamp har jag i den äldre finska 

 botaniska litteraturen förgäfves efterspanat. Det är först i P. A. 

 Karstens mykologiska skrifter, som sådana finnas anförda, nämli- 

 gen i 



Fungi exsiccati Fennici fasc. V (1866): Hymenogaster Klotzschii. 



Notis, ur Sällsk. pr. F.&FL Fenn. Förh. VIII (1866) p. 203 och XIII 

 (1870) p. 230: Splanchnomyces Rabenhorstii samt IX (l868) p. 351: 

 Rhizogon virens. 



Mycologia Fennica II (1873) p. 248: Elaphomyces granulatus och 

 mu ricatus. 



Mycologia Fennica III (1876): Rhizogon luteolus (p. 354), Hymeno- 

 gaster vulgaris (p. 355). 



Symholce ad Mycol. Fenn. i Medd. Soc. F. & Fl. Fenn. VI (l88l) p. 

 5: Gautieria graveolens; XVII (1886) p. 161: RhizopogonO?) borealis. 



Finlands basidsvampar (där de till 1889 anträffade arterna finnas 

 anförda): Rhizopogon rubescens och lapponicus samt Hymenogaster 

 grisens. 



En del af dessa bestämningar har P. A. Karsten själf senare 

 ändrat, och då jag genom hans välvilja varit i tillfälle att granska 

 samtliga de af honom omtalade arterna, har jag ock ansett mig i 

 det följande kunna uttala en i en del fall något afvikande åsikt. 



Öfriga af andra angifna arter äro Hydnangium carneum (S. O. 

 Lindberg 1873 i Not. ur Sällsk. pr. F. & Fl. Fenn. Förhandl. XIII 

 s. 487); Hydnotrya carnea 1898 (A. Thesleff i Not. XIX p. lOl) och 

 1900 Tulasnei (XXVI s. 78)^ samt Hysterangium sp. (samme man och 

 st. p. 77). 



De af mig såsom finska för n. v. kända arterna äro: 

 Tuberacese: Hydnotrya Tulasnei och carnea. 

 Elaphomycetacese: Elaphomyces granulatus och muricatus. 

 Cenococcacese: Cenococcum geophilum. 



Hymenogastracese: Hydnangium carneum, Hynienogaster vul- 

 garis, Hysterangium clathroides, Rhizopogon roseolus och luteolus. 



Sammanfatta vi nu de i de fyra länderna hittills med säkerhet 

 anträffade arterna, blir resultatet, att dessas antal utgöres af 9 Tu- 

 beracece, 3 Elaphomycetacece, 1 Cenococcacece och 16 Hymenogastra- 

 cece — eller tillsammanlagdt 29 arter. 



Att ett ej obetydligt antal arter ytterligare bör hos oss anträf- 

 fas, har redan blifvit antydt, och önskligt vore därför, om många 



' Se härom i det följande. 



