(17) 



J. A. Braun var enligt upplysningar, som lemnats af en hans f. d. 

 skolkamrat, en intresserad och äfven skicklig botanist, född omkring 

 1841 i Stockholm, som efter skiftande öden slutligen blef veterinärläkare 

 och nu längesedan är afliden. 



En vacker höstdag den 19 september 1908 företogo tre gamla bota- 

 nister, F. R. AULIN, J. Berggren och undertecknad, en utflykt till Sollen- 

 tuna för att der få se Betonicans växtställe, hvilket för en af oss sedan 

 gammalt var välbekant; och i flera hundradetals exemplar påträff"ade vi 

 nu också den vackra växten, som stod både i blom och frukt samt på 

 sina ställen var halfalnshög. Lokalen utgöres af backsluttningar, som på tre 

 sidor omgifva en åker och äro bevuxna af buskar samt gles löf- och 

 barrskog. Strax ofvan de diken, hvilka utgöra åkerns gräns mot bac- 

 karne, som vetta mot söder, öster och vester, frodas Betonican bäst. 

 Jordmånen är sandblandad backlera, rätt styf, så att rotexemplar af väx- 

 ten endast med ganska mycken ansträngning kunde upptagas ur marken. 



Om den nämnde Braun verkligen här har utsått Betonican, måste 

 han hafva haft en betydlig qvantitet frön till sitt förfogande eller ock 

 har växten här påträff'at en för sin förökning synnerligen lämplig lokal, 

 då den nu förekommer i ett så stort antal individer. För jemförelses skull 

 kan jag nämna, att år 1894 utplanterades omkring tio från ifrågavarande 

 växtställe stammande Betonicor i och vid en trädgård i Salems socken. 

 Dessa trifvas förträffligt och gifva hvarje år blom och frukt, men under 

 de gångna 14 åren hafva de endast obetydligt förökat sig, något som dock 

 kan bero på den omständighet, att jordmånen, der de utplanterades, är 

 en sandig och föga lerhaltig mylla. 



Den angenäma, nu omtalade lilla excursionen föranledde oss att, då 

 höstvädret fortfarande var särdeles behagligt, omkring en vecka derefter 

 företaga en utfärd åt samma trakter, egentligen för promenadens skull, 

 men ock med den biafsigt att vid stranden af den närbelägna Edsviken 

 möjligen kunna anträff"a några af dessa hydrofila fanerogam-pj^gméer, 

 som väl ej äro så sällsj^nta, men — för att begagna Thedenii uttryck i 

 hans ofvannämnda arbete — »för sin litenhet lätt förbises». Från Ture- 

 bergs järnvägsstation vandrade vi ned till det gamla herresätet Edsberg 

 vid Edsvikens norra ända samt promenerade deruppå utefter vikens 

 vestra strand genom de härligaste löfskogsängar förbi Skansen och Rå- 

 dan fram till Ulriksdal. Den nämnda stranden af Edsviken är närmast 

 Edsberg stenig, men derefter vidtaga väldiga Phragmitesvassar, som 

 sträcka sig ända fram till Skansen. På ett ställe, närmare sistnämnda 

 villa, har man, för att erhålla väg till ett långt ut i Edsviken anlagdt 

 badhus, gjort en stor uthuggning i Phragmitesskogen samt fram öfver 

 samma uthuggning uppfört en bro af jord och sten. På ömse sidor 

 om denna bro utbreder sig den dyiga sjöbottnen, och då vattenståndet 

 vid vårt besök var lågt, var den alldeles torrlagd och temmeligen prakti- 

 kabel. På denna sjöbotten och norr om jordbron iakttogo vi nu flera 

 mycket stora brungröna fläckar och vid efterseende befunnos dessa ut- 



