(31) 



ställd begränsar den stammens tillväxt och i normala fall afdör individet 

 efter blomningen. Växten är utprägladt hapaxantisk. 



Från detta utvecklingsschema förekom under sommaren 1908 på ett i 

 Uppsala botaniska trädgård odladt exemplar af arten en anmärkningsvärd 

 afvikelse, bestående i en genomväxning af inflorescensen. Det ifrågava- 

 rande individet hade en något mer än halfmeterhög och nedtill 2 cm. 

 tjock stam, som till halfva sin höjd var förvedad. Den toppställda in- 

 florescensen utgjordes af en terminal sammansatt umbella (bildad af 14 

 småflockar), h varjämte en enkel flock utgick ur det öfversta bladets axill. 

 Vid en jämförelse med de vanliga förhållandena, sådana dessa t. ex. äro 

 utmärkt återgifna på afbildningen i Engler och Prantl, Nat. Pfl.-fam. 

 III: 8, p. 245, framgår häraf, att blomställningen i detta fall var ovan- 

 ligt svagt utbildad. Framemot slutet af sommaren ägde nu en genomväx- 

 ning rum på så sätt, att ifrån midten af hvarenda enkel flock utvecklades 

 ett bladigt skott, ständigt inriktadt i flockgrenens förlängning. Af denna 

 anledning blefvo dessa nj^bildade skott nedtill omgifna af en krans af 

 blommor och unga frukter, hvilket gaf individet ett mjxket egendomligt 

 utseende. Frukterna nådde aldrig mognad, utan torkade bort och aff^öllo 

 under höstens lopp. Någon förökning genom frösådd, hvilket föredra- 

 ganden planerat i och för undersökning af bildningsafvikelsens eventuella 

 ärftlighet, kunde därför ej företagas. De n3'bildade skotten började med 

 lågblad, nämligen rent fjällika bildningar, hvilka snart öfvergingo till de 

 typiska, rikt flikade örtbladen. 



Individets vidare utveckling var följande. På tvänne af de genom- 

 vuxna skotten ägde refloration rum under hösten; de buro därvid rela- 

 tivt små, terminala, i oktober blommande inflorescenser, hvilka i detta 

 fall verkligen begränsade skotten; någon antj^dan till fortsatt genomväx- 

 ning förefanns ej. Vidare hade från själfva hufvudstammen tvänne vege- 

 tativa skott utskjutit ur ett par af de redan aflallna bladens axiller. 



Genomväxning af inflorescenserna är ett ingalunda sällsynt förhållande 

 bland Umbellifererna. Härvid alstras antingen direkt nya flockar eller 

 ock, som det S3'nes mera sällan, bladbärande och sedan blommande gre- 

 nar. Hos Carum Carvi, Angelica silvestris och Dauciis Carota äro 1. ex. 

 genomväxningar iakttagna, för att blott nämna ett par till den svenska 

 floran hörande former. Melanoselinum är emellertid en trädartad Umbelli- 

 fer, och hos sådana är ifrågavarande bildningsafvikelse ej iakttagen. Så- 

 som ock redan ofvan framhållits, är Melanoselinum en normalt hapaxantisk 

 växt. I sin Manual Flora of Madeira (p. 364) meddelar emellertid Lowe, 

 att arten undantagsvis efter toppinflorescensens afdöende förgrenar sig ge- 

 nom skotts utväxande ur en eller annan bladaxill; härigenom kan indi- 

 videt blomma åtminstone tvänne gånger. Ett sådant grenadt exemplar 

 blommar dock aldrig två på hvarandra följande år. Den af föredraganden 

 iakttagna bildningsafvikelsen ger nu en antydan om ännu en annan väg 

 för hapaxantismens öfvergående i pollakantism eller åtminstone i tvåfaldig 

 blomning; förhållandet med de tvänne redan blommande genomvuxna 

 skotten talar nämligen för att detta senare blir fallet. Här hafva vi 

 visserligen alt göra med ett rent monströst förhållande, men i hvilket 

 fall som helst synes äfven detta äga ett visst teoretiskt intresse. 



