(66) 



epigejos, såsom t. ex. i Hartmans form phragmitoides ; den hybrider 

 tillkommande mångformigheten och saknaden af en gemensam, fullt ut- 

 präglad artt3'p har den i ändå högre grad än gracilescens. Att den i 

 våra nordliga provinser liksom i Finland är ymnigt förekommande, långt 

 mer än de eventuella föräldrarna, och på vissa lokaler en verklig ka- 

 raktärsväxt — alldeles som gracilescens på de uppländska sidvallsängarna 

 längs åar och sjöstränder — är intet afgörande bevis mot hybriditet 

 (jfr Viola canina X riviniana, Fries' silvatica", åtminstone vid Mölnbo 

 vida allmännare än föräldrarna och en verklig karaktärsväxt i lundar 

 och på stenbackar); klimatförsämringen har bevisligen drifvit alla sådana 

 sydligare växtarter som epigejos och lanceolata mot söder, så att deras 

 förekomst i nordligare trakter inskränkts till isolerade, klimatiskt mer 

 gynnade lokaler, och det är ingen orimlighet, att hybriden (i likhet med 

 Nympha^a candida X pnmila och Calamagrostis strigosa, om man vill an- 

 taga min hypotes om denna senares hybrida natur) kunnat hålla sig kvar 

 efler föräldrarnas undanvikande, tack vare det vegetativa S3^stemets hos 

 hybrider normalt större kraftfullhet och härdighet, samt allt vidare ut- 

 breda sig genom sitt vidt krypande rotstocksystem (jfr Phragmiles, som 

 äfven är så godt som steril och i hela uppträdandet har mycket gemensamt). 



Det för mig afgörande beviset, att piirpiirea måste betraktas som en 

 verklig art, är att den har en själfständig geografisk utbredning, alldeles 

 olik de eventuella föräldrarnas. Under det dessa tydligen äro växter, 

 som söderifrån invandrat till vårt land, visar purpiireas utbredning, att 

 den hör till granfloran och från nordost invandrat; dess sydliga gräns, 

 så vidt kändt, är Jönköpingstrakten, och den förekommer afgjordt mer i 

 Götalands och Svealands västra än östra trakter. I Mellaneuropa saknas 

 den alldeles. 



Men så godt som alldeles denna samma utbredning visar i vårt land 

 gracilescens, med den skillnaden endast, att den ej går upp på fjällen — 

 vid Åreskutan förekommer den endast nere vid Åresjöns strand — samt 

 att den har sitt maximum i frekvens i Mälar- (och Väners-'?) området. 

 Ännu så långt upp som i Medelpad och Jämtland synes den icke vara 

 sällsynt. Frekvensen är antagligen ej obetydligt starkare än samlingarna 

 utvisa, emedan växten nästan aldrig samlas af andra botanister än dem, 

 som särskildt intressera sig för Calamagrostis-släktet — den saknar pur- 

 pureas ståtliga, blicken fascinerande utseende. 



Verkligt säker lanceolata X neglecta är funnen på en lokal i Jutland, 

 först af Lange, som beskrifvit den under namn af C. Langsdorfii. Men 

 denna är mycket olika allt hvad som i vårt land funnits af gracilescens ; 

 jag tror icke att någon Calamagrostis-kännare skulle vilja föra den till- 

 sammans med någon af den sistnämndas former. 



Af de — visserligen ganska otillräckliga — fakta, som f. n. stå oss till 

 buds, kan således anses säkert, att hybriden lanceolata X neglecta verk- 

 ligen existerar, och det kan anses högst sannolikt, att till denna hybrid 

 äro att hänföra en del former, funna i Sverige och Finland. Hvad däremot 

 den centrala hufvudmassan af vår svenska gracilescens angår, så göra 

 likheterna med purparea i utbredning och nästan alla öfriga förhållanden 

 det för närvarande antagligast, att dessa båda formkomplexer äro af samma 



