(68) 



der och i lefvande tillstånd vanligen lätta att igenkänna som sådana genom 

 sin förekomst i isolerade bestånd bland föräldrarna. I samlingar igen- 

 kännas de äfven lätt, blott tillräckligt stort material samlats, särskildt 

 därpå, att så stor variation i karaktärer visar sig äfven hos exemplar 

 från samma bestånd (ss. hos strigosa-^ från Åre eller ^ Hartmaniana från 

 Vingåker). Men att afgöra, om ett enda, ofullständigt eller öfverblommadt 

 exemplar är hybrid eller lokal ^iterlighetsform, det blir i många fall en- 

 dast gissning. Att skilja neg leda x piirparea från gracilescens eller lan- 

 ceolata X neglecta har jag dock aldrig funnit svårt; det bör kunna med 

 säkerhet afgöras redan genom undersökning om bladöfversidan är hårig 

 eller icke. 



Det vore mj^cket att önska, att amanuensen Lindberg ville fullfölja 

 det vackra uppslag han gjort till att i förening med Finlands öfriga unga 

 botanister åstadkomma en tillfredsställande utredning af Finlands mycket 

 intressanta, men för närvarande delvis svårtydda Calamagrostis-tlora. 



S. Almqiiist. 



Mera om förekomsten af Betoniea ofTicinalis i Sollentuna. 



En gång, för omkring 20 år sedan, råkade jag J. A. Braun och frågade 

 honom närmare om sådden af Betonica-frön, som han skulle gjort på 

 den uppgifna lokalen. Han och V. Pripp — hvilken säkerligen mången 

 i Uppsala på 60-talet studerande erinrar sig — hade som skolpojkar fått 

 det infallet att så ut rara» växter i Stockholmstrakten, och P., som hade 

 någon slags förbindelse med Tyskland, skaffade från apotek därstädes 

 frön påsvis», som här och där utströddes. Ingen anteckning om loka- 

 lerna hade gjorts, och ej heller kunde Braun minnas något närmare 

 därom. Men att Betoniea var med bland de sådda, ville han bestämdt 

 erinra sig. 



Som häraf synes, är ingen säkerhet alls för att växten i fråga härstam- 

 mar från den Braun-Prippska sådden, t. o. m. ytterst liten sannolikhet. 

 Innan järnväg kom till stånd från Stockholm norrut, var det en dr5^g ex- 

 kursion för ett par pojkar till Tureberg, och bra liten anledning hade 

 de att leta sig fram till en så afsides liggande lokal, som växtplatsen för 

 Betoniea. Mäkta stor tur skulle de också haft, om de så kommit att strö 

 ut fröna just på växtens naturliga lokal, som den i Skåne förekommer, 

 hvarom de omöjligen kunde ha någon kunskap. Då min broder, professor 

 E. Almquist, 1871 besökte lokalen, fann han växten i hundratal blom- 

 mande exemplar på en icke alltför inskränkt lokal — således ungefär 

 som nu beskrifves — och att på de 11—12 åren sedan den förmenta 

 sådden en så stark spridning kunnat vinnas af en perenn växt med djup- 

 gående rotsystem, insådd i hård mark med redan fullt slutet växtbestånd, 

 synes föga rimligt. På de 37 följande åren lyckas spridningsförhållandena 

 som sagdt föga ändrats, och det sannolikaste är väl, att växten i lång tid 

 förekommit på platsen, hur den nu från början kan ha kommit dit. 



