(111) 



De verkliga sköflingarna, d. v. s. nedhuggandet af unga växtliga skogar 

 bedrefvos nog också tidigt, men ha först de sista årtiondena fått verklig 

 fart, i den mån exporten af mintimmer, eg} ptiska spärrar och holländska 

 småtimmer tilltagit. — I stor utsträckning sköflas också växtlig skog 

 till husbehof, framförallt till ved. 



Det är gifvet att Norrlands skogar med denna förhistoria måste i när- 

 varande stund vara i hög grad skiftande till sitt utseende. 



Där elden framgått relativt sent, d. v. s. för mindre än 150 år till- 

 baka, äro bestånden mer eller mindre löfskogsblandade; inom tidernas 

 region ej sällan så starkt, att på de högsta lägena det egentligen blir 

 löfskog, som täcker de yngre brännorna. Tallen är i afgjord öfvervikt 

 mot granen. — Dessa skogar behöfva i allmänhet ans och vård för att 

 nå den produktionskraft, af hvilken de äro mäktiga. 



Där eld framgått för mer än 150 år sedan, äro bestånden i vanliga 

 fall mer eller mindre afverkade. De kvarvarande träden utgöras ej 

 sällan af exemplar, som förlorat sin växtkraft. »Detta omdöme gäller 

 alla de skogar, som afverkats uteslutande för trävaruindustriens räkning, 

 vare sig de äro statens eller enskildas.» Så finnes på några forna tall- 

 moar blott gammal tvinande gran, som aldrig kan utväxa till timmer- 

 skog. De egentliga granskogarna förekomma på tiderna, ibland växtliga, 

 ibland torkade. 



De försumpade skogarna bestå mästadels af gran. De bli allt vanli- 

 gare norrut. 



Från söder till norr förblir talltjpen i stort sedt densamma, och i 

 Råneå och Töre älfdalar norr om Haparanda växa lika vackra ung- 

 skogar af tall som i Gästrikland. Grantypen försämras däremot väsent- 

 ligen mot norr och äfven i någon mån mot söder, den är vackrast i 

 Hälsingland och Medelpad. 



Räknar man från öster till väster framträda stora olikheter i barr- 

 trädstyperna. »I kustlandet finna vi — ej alldeles invid kusten, men 

 2 ä 3 mil därifrån — intill marina gränsen och något däröfver våra 

 vackraste barrträdsformer.» Ej blott i fjälltrakterna, utan äfven på de 

 höga bergen inom tidernas region, blir granen däremot hastigt afsmal- 

 nande, kort och kvistig, hvilket senare äfven är förhållandet med 

 tallen. 



Granens och tallens inbördes förhållande. I fråga om de 

 fordringar, dessa båda träd ställa på yttervärlden, framhållas några 

 hufvudpunkter för att belysa innebörden af de ofta använda, men ej 

 fullt exakta uttrycken tallmark och granmark. Det är fuktighets- 

 graden, som uppdrar den egentliga gränsskillnaden mellan tallen och 

 granen å våra skogsmarker. Tallen kan växa på såväl mycket fuktig 

 som mycket torr mark; granen är härvidlag bunden inom ganska snäfva 

 gränser. På otillräckligt dikad myr t. ex. växer tallen någorlunda, men 

 granen icke alls. Ett bevis för att torrläggning af myr varit tillräcklig 

 är just att granen trifves och skjuter fart. 



I detalj skildras hvilka egenskaper hos granen gjort och gör den 

 skickad att tränga in i och förtränga tallskogarna. Granens mindre 

 ljusbehof är det mest afgörande. Förf. fäster stort afseende vid, att till 



