(112) 



utseendet dåliga och oväxtliga granbuskar årtionden kunna stå undertryckta 

 och bida sin tid, men att då solljuset ändtligen kommer, de repa sig 

 för att skjuta i höjden mycket kraftigt. »Den har under väntans dagar 

 utvecklat sitt rotsystem och därigenom samlat, i stället för att förlora 

 lifskraft. Och denna granens vitalitet inskränker sig icke till hans ung- 

 dom. Jag har funnit många granar, hvilkas historia visat att de ägt 

 förmåga att upprepa samma manöver 2 ä 3 gånger. » — Vidare ha vi 

 att mot ett rikt kottår för tallen räkna med 2 — 3 för granen. Tallen 

 kräfver dessutom full friställning för att blomma rikligt, hvilket icke 

 är nödigt för granen. 



Om man nu utgår från att det är skogsmannens skyldighet att gynna 

 tallen i dess strid mot granen, finner man snart, att han härutinnan har 

 en mycket svår uppgift att fylla. Det säkraste medlet är elden, men 

 förf. ställer sig starkt afvisande mot dess användande. Han säger rent 

 ut om de i Norrland så oerhördt omfattande myllfattiga och torra mar- 

 kerna — hedland och grusåsar — : »Att bränna dessa marker vore näm- 

 ligen liktydigt med att rycka dem tillbaka ett eller annat århundrade i 

 sin utveckling till det bättre och det var oförsvarligt att uppbränna mj 11 

 bildande växtdelar på mark, där mylla fattas. Aska är utmärkt som 

 gödningsämne, men de ämnen, hvaraf askan bildas, finnas äfven i de 

 oförbrända växtdelarna och man får ej förbise de organiska bestånds- 

 delarnas betydelse för barrträdens växtkraft.» Man har fäst sig vid, att 

 på de brända grus- och sandmarker, i hvilka lerigt materiel förekom- 

 mer i större eller mindre mängder, nu finnas våra vackraste tallbestånd. 

 Men icke ens här vill han förorda att vid föryngringstillfällen afbränna 

 marken. Och orsaken är att man måste hushålla med myllan. »Vid 

 undersökning af vacker tallskog å mark, där mjälan saknats, har jag 

 dock funnit, att fastän tillväxten varit ypperlig de förslå 40 — 50 åren, 

 densamma så småningom i förtid minskat. Och så visade sig vara för- 

 hållandet, ej blott där bristande gallring förelåg, utan äfven på ställen, 

 där ljustillgången bort vara alldeles tillräcklig. Jag kom till den slut- 

 satsen, att orsaken till den i förtid aftagande växtkraften var bristen på 

 mylla. Ej ens i detta fall bör sålunda efter min tanke eld användas». 



Förf. erkänner, att man, om bränning ej får användas, ofta står ganska 

 maktlös mot granens utbredning, men framhåller, att man genom uthugg- 

 ning af granbuskar och granträd dock kan hålla tallskogen vid makt på 

 den egentliga tallmarken. »Vi kunna hålla våra torraste marker, där 

 granen icke har någon utvecklingsmöjlighet, fria från densamma genom 

 att nedhugga de granbuskar, som trängt in på dylik mark. Vidare 

 måste vi hindra granen att taga öfverhand på alla sådana mera torra 

 marker, där den visserligen på rimlig tid utväxer till masseved, men 

 därefter förlorar sin växtkraft. Af de båda nu nämnda markslagen fin- 

 nas stora vidder. Skogen har emellertid å en betj^dande del af dessa 

 arealer omvandlats till uteslutande granskogar. Dessa böra återföras 

 till tallskog, alltefter jordmånens och markbetäckningens beskaff"enhet 

 med eller utan underbestånd af gran». 



Men förf. framhåller med styrka, att man nu ej längre behöfver hålla 

 granen så strängt tillbaka som man hittills gjort. Tallen är visserligen 



