(114) 



härvidlag nödvändiga. Hvad de normalt växande skogarna beträffar, 

 blir afverkningssättet ett annat. För granskogen böra vi sträfva till blott 

 en afverkningsmetod nämligen blädning; tallskogen kräfver tvänne: på 

 den rikare jorden blädning, på den sämre däremot afverkning i luckor. 

 Då man här har alla skäl att antaga, att den naturliga tallföryngringen 

 kommer inom rimlig tid, är man på den säkra sidan, när man afvaktar 

 densamma utan kulturförsök. 



1 fråga om tidpunkten, då ett träd bör afverkas, polemiserar förf. mot 

 den uppfattning, som härvidlag tagit dimensionen som enda utgångs- 

 punkt. »Att för hela Norrland eller delar däraf fastslå, att träd icke 

 få afverkas, förrän de uppnått en viss angifven dimension, eller att de 

 skola afverkas, när de uppnått denna dimension, är alldeles orätt. Detta 

 framgår med all tydlighet däraf att granskog finnes, som behöfver af- 

 verkas, så snart den uppnått massevedsdimension, men att det å andra 

 sidan finnes granträd, som hålla 30 å 40 cm. vid brösthöjd och ännu 

 växa med full kraft. Den dimension, träden böra hafva uppnått för att 

 anses vara huggfärdiga, bör sålunda bestämmas för hvarje särskildt be- 

 stånd, ej för vida arealer, omfattande alla möjliga olika jordmåner och 

 lägen.» 



Markberedning, hyggesrensning och kulturer. Gallringar och 

 ljushuggningar. Eldens skuldkonto i de norrländska skogarne ökas af 

 förf. ytterligare i kapitlet om markberedning. Det betydelsefulla föryng- 

 ringsmedel, som ligger dels i de småbuskar af tall och gran, hvilka i 

 ett nästan alltid underskattadt antal finnas i undervegetationen, dels i de 

 mängder af grobart frö som hvila i marken, förintas af elden, där den, 

 som nu är vanligt, användes som markberedningsmedel på fuktiga och 

 myllrika marker. Vidare framhålles, att ett lagom fuktigt mosstäcke är 

 den utmärktaste grobädden för skogsfröna, i stället för den torra och 

 hårda jordskorpa, som blir följden af äfven den lättaste löpeld. 



Om förf. sålunda med all energi vänder sig mot elden som markbe- 

 redningsmedel, förordar han i stället så mycket mer radikala och om- 

 fattande dränerings-åtgärder. I hvilken omfattning utdikningen skall 

 användas inom vår skogsskötsel har, som förut framhållits, först nyli- 

 gen blifvit en värkligt aktuell fråga. Dr Kempe, hvilken som bekant 

 utfört de mest omfattande skogsdikningar, som öfverhufvud taget någon- 

 sin blifvit gjorda, meddelar här en hel del praktiska erfarenheter. 

 Han förordar resolut utdikning af såväl de försumpade skogarna som 

 själfva myrarna. »Mången skogsägare är villig att rädda den försum- 

 pade skogsmarken, men ovillig alt torrlägga myr. Det ena hänger dock, 

 som vi sett, samman med det andra; vill man torrlägga den försumpade 

 skogen, kan man i de flesta fall ej underlåta att beröra myren. Och 

 denna har dock af alla våra marker den största alstringsförmågan, när 

 den en gång blir torrlagd. Flera exempel finnas härpå, och jag vågar 

 påstå, att så godt som all myr kan göras skogbärande.» 



Omedelbart efter afverkning skall enligt gängse praxis hyggesrens- 

 ning vidtagas, d. v. s. plantor och buskar borthuggas eller brännas. 

 Emot detta förfaringssätt som ett stort slöseri med föryngringsmaterialet 

 inlägger förf. en bestämd gensaga. Mången tall- och framförallt gran- 



