(115) 



buske, som afverkningsåret företer ett tynande, till och med sjukligt ut- 

 seende, repar sig j^tterst hastigt i det flödande ljuset efter friställningen 

 och utväxer till ett kraftigt träd. Man bör sålunda vänta med hygges- 

 rensningen ganska länge, på sämre jord eller i lägen mot norr kanske 

 8 — 10 år, till dess man kan se, hvilka plantor, buskar och smärre träd, 

 som äga rätt att lefva kvar. Visar sig t. ex. då, att tallen ensam har 

 rätt att existera, borttagas alla granbuskar. 



I fråga om löfträdsplantorna och hyggesrensningen betonas bland annat, 

 att därest föryngring af barrskog kommer i tid, björkplantorna förvisso 

 icke göra någon nämnvärd skada. — Mot aspens allbekanta uppslag hjäl- 

 per icke rundbarkning; »uppslagen komma ändock; jag har därför efter 

 noggrann pröfning funnit bäst att lämna spridda aspar i fred. De göra 

 då minsta skadan.» 



Författarens allmänna betänkligheter mot att i för stor skala använda 

 kulturer ha redan framhållits. 



Först och främst har man tillräckligt många sorgliga erfarenheter 

 från sydligt frö, och norrländskt tallfrö är mycket svårt att skaffa i 

 tillräckliga mängder. 



Bland kulturernas många fiender äro kreaturen de svåraste, och upp- 

 fattningen af betet såsom ett commune bonum är af naturliga skäl djupt 

 inrotad hos norrlänningen. För hägnader har man ingen respekt. Man 

 tar ofta det hägnade kulturfältet som den bästa betesmarken, ej minst 

 därför, att vallarne tycka, att, när kreaturen drifvits inom dess stängsel, 

 de äro i godt förvar. — Den skada renarna vid sina årliga besök på 

 tallhedarna åstadkomma, utom genom att förtära markbetäckningen, ge- 

 nom att på ungplantorna afslå toppskotten, afskafva barken etc, är så 

 pass betydande, att det måste anses som ett gynnsamt fall, om utveck- 

 lingen blott fördröjes 20 — 30 år. 



Emellertid då, som nämndt, Norrlands skogar till en så kolossal om- 

 fattning innehålla oväxtliga bestånd, måste efter afverkningarna ofta kul- 

 turer användas. Man har hittills i Norrland nästan uteslutande användt 

 r utsådd. Förf. vill efter sin erfarenhet i stället förorda strecks ådd, 

 hvarigenom groningsmöjligheterna ökas, hvilket på mera torra marker 

 är af stor betj^delse. 



Sådd måste äfven brukas på de utdikade myrar, som man snabbt 

 och säkert vill ha skogbevuxna. Här bör äfven granfrö användas — 

 bredsådd med ^3 gf^^n- och Yg tallfrö på senhösten efter första snö- 

 fallet — , ty granen har enligt författarens erfarenhet den allra största 

 framtid på våra mjTar. »De resultat», säger förf., »som hittills erhållits 

 af sådder på torrlagd myr, ha varit särdeles uppmuntrande och med 

 den begränsade kvantitet frö, som finnes att tillgå, blir man frestad att 

 företrädesvis beså den. I hvarje fall uppkommer sådden vida bättre på 

 myr än på fast mark.» 



I fråga om gallringar och ljushuggningar meddelas en del praktiska 

 råd, grundade på biologiska principer och erfarenheter. Så t. ex. har 

 man äfven för Norrland funnit, att torka mycket ofta kommer, då man 

 söker ljushugga ej förut gallrade likåldriga granskogar af högre ålder. »Bäst 

 torde vara att gallra unga, likåldriga granskogar för att vänja dem vid 



