(187) 



ämnen berörande dessa frågor åt sina lärjungar för deras doktorsspeci- 

 mina. Så skref B. Jönsson om proteaceernas blad, A. Hultberg om Sa- 

 licornia, E. Ljungström om ericineernas blad, G. A. Karlsson om konife- 

 rernas, A. Winge och T. Petersohn om ormbunkarnas, Joh. Erikson om 

 lycopodiaceernas. 



Det kan svårligen bestridas, att en stor del af de många sidor, som 

 i ofvanstående många afhandlingar ägnats åt beskrifningar af olika väx- 

 ters blad och åt urskiljande af »typer» beträffande bladbyggnaden äro 

 att hänföra under hvad vi på 1880-talet i Lund med en ej fullt vörd- 

 sam term benämnde »tvärsnittsanatomi», d. v. s. histologisk beskrifning, 

 hvaraf knappast någon, icke ens den, som framdeles kan komma att 

 syssla med samma sak, får någon större behållning, alldenstund ett nytt 

 tvärsnitt ger en vida rikare bild än hvarje beskrifning och t. o. m. af 

 ritning kan lämna. Men äfven om detta medgifves, återstår mycket af 

 Areschougs grundliga och omfattande bladundersökningar. 



Hans anatomiska utgångspunkt var rent morfologisk. Han höll strängt 

 på de tre stora väfnadssystemen hud-, kärlknippe- (som det i Lund 

 hette!) och grundväfnaden samt polemiserade gerna, t. ex. i sina före- 

 läsningar, mot Haberlandt och den anatomiskt-fysiologiska skolan, för 

 hvars öfverdrifter han hade öppet öga. Men i själfva verket hvilade hans 

 egen S3^n på den inre byggnaden på samma grundval, nämligen önskan 

 att utreda sambandet mellan funktion och form. Denna utgångspunkt i 

 själfva problemställningen räddade honom att sjunka allför mycket i 

 rent deskriptiv histologi. Han utredde å ena sidan den histologiska ut- 

 vecklingshistorien, sökte visa de förändringar, den ursprungliga väfnads- 

 typen under arbetsfördelningens och tillpassningens inflytande undergått, 

 å andra sidan huru form, fördelning och massa hos bladets olika väf- 

 nader med all sannolikhet slå i förbindelse med de växlande ekologiska 

 kraf, under hvilka de skilda bladtyperna ha att arbeta. Än i dag efter 

 mer än 30 år läser man med stor behållning den allmänna delen i »bla- 

 dets anatomi» af 1878. Förvånande är att Areschoug aldrig genom kul- 

 turförsök under olika betingelser sökte nå ytterligare bekräftelse på en 

 del af sina satser; experimentet låg ej för hans lynne. Man kan också 

 anmärka som egendomligt, att han vid sina undersökninger plockade 

 ihop tillfälligt tillgängliga arter från de mest skilda himmelsstreck och 

 växtsamhällen, medan med hela hans syn på dessa frågor det varit alt 

 vänta, att han skulle kommit att bearbeta och med hvarandra jämföra 

 valda typer ur väl difTerentierade, under olika förhållanden lefvande 

 samhällen. I viss mån gjorde han nog ock så, men den klart medvetna 

 syn på växtsamhällena som ekologiska enheter saknade Areschoug i lik- 

 het med sin samtid. 



Det visar en beundransvärd energi och ungdomlighet att vid öfver 

 70 års ålder taga upp en så stor och omfattande undersökning som den 

 om de tropiska växternas bladbyggnad, hvartill manuskriptet inlämnades 

 till Vetenskapsakademien föga mer än ett hälft år innan dess författare 

 fullbordat sitt tredje kvartssekel. På äldre dagar hade han lärt sig 

 mikrotomens betydelse, och i stor omfattning kom den, väl delvis förd 

 af annan hand än hans, till användning vid undersökning af de 173 ar- 



