(188) 



ter, som behandlas i förevarande arbete. Han använde sig ock af yt- 

 snitt genom svampparenkymet, hvari han menar sig vara skäligen en- 

 sam och som också gaf en ny och klarare föreställning om bladets bygg- 

 nad. Anmärkningsvärdt är för öfrigt huru väl han följt med äfven de 

 sista årens rika biologiska litteratur. I viss mån en sammanfattning af 

 undersökningens resultat ger han i orden, att det utmärkande draget 

 i organisationen hos de tropiska trädens blad jämförda med de borealas 

 äro »dels de kraftigare anordningarna för beredandet åt bladen af skydd 

 mot yttre åverkan, dels de förändringar i svampparenkymet, som tjäna 

 till att bladen i den täflan om ljus, som den tropiska vegetationens yp- 

 pighet framkallar, kunna äfven i en svagare belysning erhålla tillräckligt 

 ljus». 



Jag har nu berört de viktigaste riktningarna och resultaten af Fritz 

 Areschougs forskareflit, äfven om ett och annat intressant arbete blifvit 

 förbigånget, såsom exempelvis »Det fanerogama embryots nutrition» 

 (1894). Men det återstår ännu att omnämna en beaktansvärd del af hans 

 produktion, om bilden skall blifva fullständig, nämligen hans botaniska 

 läroböcker. Dominerande eller kämpande med andra användes dessa 

 under rundt tre årtionden såsom hufvudkälla för den botaniska kunska- 

 pen vid många svenska läroverk, vid de skånska kompletterade med 

 hans förut omnämnda Skånes flora. Botanikens ställning i den nu lef- 

 vande generationens allmänbildning är sålunda i väsentlig del Areschougs 

 verk. Hans läroböcker äro: »Botanikens elementer», 4 upplagor (den 

 sista bearbetad af L. M. Neuman) mellan 1863 — 1901, »Läran om väx- 

 terna» i Naturlära för elementarläroverken 1875 samt samma arbete »i 

 sammandrag», 4 upplagor 1878 — 1891. 



Tiden har icke medgifvit mig, som fick mitt eget skolvetande ur Are- 

 schougs böcker, att genom studium af närmast äldre arbeten i samma 

 ämne undersöka i hvad mån hans böcker beteckna ett afgjordt framsteg 

 på detta område. I ett afseende äro de utan gensägelse berömvärda, 

 nämligen i sin vetenskapliga korrekthet, men ställer man den fordran 

 på en lärobok i naturhistoria, att den bör vara intresseväckande och 

 medryckande, att den bör ge ungdomen så mycket som möjligt för lif- 

 vet användbart, torde Areschougs läroböcker ej ha fyllt måttet. De äro 

 liksom så många andra af våra naturhistoriska läroböcker egentligen 

 blott »nedfotograferade» afbildningar af de vid universitetsundervisningen 

 använda större tyska handböckerna. Då jag nu genombläddrar 1883 års 

 upplaga af »Botanikens elementer» och ser den ändlösa uppräkningen af 

 150 växtfamiljer, ser huru sida upp och sida ned redogöres för kronans 

 form, flikarnes antal m. m., ser huru samvelsgrannt de 7 underafdel- 

 ningarna af fam. Labiatae: I Menthoideie, Il Monardese etc. etc. uppräknas, 

 förstår jag tillfullo, att mitt pojkomdöme om bokens torra själlöshet var 

 riktigt. Det är mig en gåta, att man detta oaktadt kunde bibehålla 

 entusiasmen för växtvärlden och dess studium. Lika ryslig var den be- 

 arbetning af »v. Diibens handbok i växtrikets naturliga familjer», som 

 1870 såg dagen och som under hela Areschougs professorslid utgjorde 

 den officiellt påbjudna handboken i systematik. 172 familjer äro här upp- 

 radade efter hvarandra utan ledande diskussion af allmän natur, utan 



