Smeden hamre dygtigt indeni." Sammesteds S. 334 berettes om 

 en anden Hoi i samme Egn, hvor man i fordums Tid har gravet 

 efter en Skat, „efterdi der bestandig blev seet et Lys at staae og 

 brsende paa Hoien." 



I Urda III B. S. 81 beretter Stiftamtmand Christie om to 

 Bonderkarle i Leganger Prsestegjseld i Bergens Stift, hvilke i Aaret 

 1846 havde seet Haugelys og derfor gave sig ifserd med at 

 undersoge Hoien; men, da de under Gravningen ikke havde for- 

 holdt sig ganske tause, fandt de kun Ubetydeligheder, ikke selve 

 Skatten.i 



At Grundvolden for denne Troe har veeret Gjenstand for no- 

 gen Antiquars Granskning, er mig ikke bekjendt. Under Forud- 

 SEetning af, at saadant ikke er Tilfseldet, skal jeg tillade mig at 

 fremssette en Mening om Sagen, der er stettet til Grande, som, 

 om de end ikke indeholde fuldt Beviis, dog forhaabentlig ville 

 erkjendes sandsynlige. 



Den Tanke, at de Afdodes Hvilested er helligt, er almindelig 

 hos ethvert Folk, som har naaet endog kun et lavt Trin af Cul- 

 tur; og ligesaa almindelig er den Forestilling, at Lyset er et 

 Sindbillede for det Hellige. Allerede af disse to Fores tillingers 

 Forening kunde Tanken om en Lysstrom fra Graven vsekkes. 

 Men, hvis Troen paa Haugelys var bygget paa disse Forestillinger 

 alene, da maatte den straekke sig til alle Gravsteder, hvilket den 

 ikke gjor, og den maatte da tillige vsere uafhsengig af Tanken 

 om Skatte i Hoienes Indre. Hine Forestillinger synes derhos at 

 vsere for aandige til at gjore noget dybt og varigt Indtryk paa 

 den til det Sandselige mere knyttede Almue. Om man end an- 

 tager, at de naevnte Forestillinger have nogen Deel i Oprindelsen 

 af den omtalte Troe, maa denne upaatvivlelig vsere bleven styr- 

 ket ved ydre sandselige Midler. Og det er saadanne jeg her skal 

 soge at paavise. 



1 Hr. Aajik omtalcr i sit V.xrk om det bosporanske Rige og dets Monumenter, 

 at Beboerne af Egnen om Taman ved Kaffastradet berette, at fra umindelige 

 Tider vise sig Flammer paa en dervairende Gravhei. Ant. Tidsskr. 1852-54, 

 S. 360. 



