110 



medens de forskjellige Former, hvomnder de freintrsede, forholds- 

 vus faae accidentel Betydning, og det bliver neppe tilborligt vur- 

 deret, at naar To sige det Samme, saa er det dog ikke det Sam- 

 me. For nu blot at holde os til den nyplatoniske Philosophic og 

 dens Forhold til sine Forgjsengere, saa forekommer det os, at 

 denne Paaviisning af en stoflig Identitet, en fselleds „Ideekreds", 

 idet den paa den ene Side tildeels sammenblander, hvad der skulde 

 adskilles, paa den anden Side dog forfeiler den egentlige, rette 

 Forbindelse, og i denne Henseende finde vi, at den zellerske Ex- 

 position praesterer for Lidet. Thi philosophisk betragtet er det 

 netop roindre vassentligt at pege paa, at denne enkelte Synsmaade 

 er laant fra Zeno, hiin fra Pythagoras o. s. v.; det gjor i den Hen- 

 seende ikke saa stor Forskjel, om man fandt, at denne eller hiin 

 Tanke var kommen fra Orienten — Noget, der", som vi have seet, 

 netop begunstiges ved Tidens ydre Forholde. Sporgsmaalet, om 

 her- eller hist-fra, kan have sin historiske Interesse, men har ikke 

 noget Vaesentligt at bestille med Systemernes Sammenhamg. Hvad 

 der saaledes endnu rnaatte skee, naar den hele grreske Philoso- 

 phies vaasentlige Eenhed og Uafhamgighed af fremmed Indflydelse 

 skulde fremtrtede i det rette Lys, var at vise, hvorledes Neopla- 

 tonismens Princip eller Grundidee — ikke disse eller hine Fore- 

 stillinger — dialektisk udvikler sig af de foregaaende Systemers 

 Principer, hvorledes disse altsaa med indre Nodvendighed fore til 

 det Standpunct, som Neoplatonismen vsesentlig har indtaget og den 

 Grundsynsmaade, under hvilken den har betragtet og behandlet 

 sit Stof, hvorfra nu end dette Stof tildeels ved ydre Tidsforholde 

 er blevet den givet. Til en saadan dialektisk Betragtning skulle 

 vi her give nogle tlygtige Antydninger. , 



For her ikke at gaae for langt tilbage, ville vi nsermest kun 

 kaste et Blik paa Skepticismen, som man vist med Ret kan sige 

 klarest udtaler, hvad der ligger paa Bunden af Tidens hele Be- 

 vidsthed. Hvorledes forresten denne Skepticisme igjen med Nod- 

 vendighed har udviklet sig af foregaaende eller tildeels samtidige 

 Retninger, maa her forudspettes sdm bekjendt. Vi ville kun pege 

 paa, at den i den efter-aristoteliske Periode indtraadte Dogmatisme 



