112 



Forbindelse, der stedse finder Sted mellem en skeptisk og en my- 

 stisk Retiring, og som etslags Mysticisme er den sidstnsevnte Phi- 

 losophic vistnok idetmindste fra en Side at charakterisere. Forsagel- 

 sen af enhver klart bevidst, paa Grande stottet Sandhedens Erkjen- 

 delse maa snart fore til Forestillingen om en umiddelbar, eller red 

 overnaturlige Midler bevirket Skuen af den absolute Sandhed. Be- 

 vidstheden omdet Relatives sig selv oplosende Relativitet fremkalder 

 forst og fremst en Trang til ligesom at styrte sig over i det Absolute. 



Men neermere er Forholdet dette. Paa det Standpunct, hvis 

 dybeste Mangel Skepticismen udtaler, er det Charakteristiske netop 

 den abstracte Synsmaade, hvorved — ligesom Tsenkningen og 

 dens Gjenstand eller det Subjective og Objective — saa og det 

 Uendelige og det Endelige falde ud fra hinanden og blive staa- 

 ende som uforsunlige Modssetninger. Thi det er bekjendt, at det 

 Uendelige, som har Endeligheden udenfor sig, som sin Modsset- 

 ning, ikke er det sande Uendelige, men selv endeligt. For denne 

 — af Hegel saakaldte slette - Uendelighed, er netop den en- 

 delose Progres det naermeste Udtryk. At nu den egentlige Sand- 

 hed er af uendelig Natur, og saaledes ikke kan standse ved no- 

 gen Endelighed, det bevises naermest negativt, ved den endelige 

 Erkjendelses Selvoplosning — eller, hvilket er det Samme, ved 

 Bevidstheden om dens Endelighed. Og netop denne Bevidsthed 

 er det som ud tales af Skepticismen. Den indseer, at en Erkjen- 

 delse, der standser ved det Endelige, ingen Erkjendelse er ; denne 

 vilde kun vindes, naar den uendelige Begrundelses-Rsekke kunde 

 gjennemlobes ; da dette imidlertid ikke er mueligt for et endeligt 

 Vaesen som Mennesket, maa man overhoved gjere Afkald pna en 

 egentlig Erkjendelse af Sandheden. 



Som Skepticismens positive Udbytte kan man derfor ansee 

 den anforte Saetning, at Sandheden efter sit Begreb er af uende- 

 lig Natur; at den derfor maa opgives, er Skepticismens negative 

 Eensidighed. Et saadant Resultat er allerede forberedet af den 

 stoiske (og epikureiske) Dogmatisme; thi ogsaa her tilkom Sand- 

 hedens Erkjendelse egentlig kun den Vise, men denne Vise blev 

 mere og mere et Ideal, der fik Uopnaaelighedens Piseg, og man 



