114 



fuldstsendigt Afkald paa al absolut Erkjendelse. Ved dette theo- 

 retiske Afkald henvises Mennesket nu nsermest til sit praktiske 

 Forhold. Virkelig kan man sige, at Skepticismen, som overho- 

 ved hiin Periodes Philosophie, havde en praktisk Grundretning, 

 gik ud paa at hseve det Praktiske over det Theoretiske eller ned- 

 ssette Dette til et Middel for Hiint. Og det var jo ogsaa natur- 

 ligt paa det Reflexions-, det Middelbarheds- og Relativitets- 

 Standpunct, som charakteriserer hele hiinPeriode. Erkjendelsen 

 skal ved Hjselp af et xpiTup.ov formidles med sin Gjenstand; det 

 Ene skal stedse begrundes af det Andet; Intet har sin Grund i 

 sig selv eller beroer paa sig selv. Deri er Dogmatismen og Skep- 

 ticismen enige, kun at den ene standser ved et vilkaarligt Krite- 

 rion, et vilkaarligt Begyndelsespnnct for Begrundelsen, for den 

 anden udvider*denne sig til en uendelig Raskke, der bringer den 

 til Fortvivlelse. Men til denne bestandig tilbagevendende Dua- 

 lismus af Grund og F0lge, er den ligesaa abstraete Modssetning 

 af Middel og 0iemed det naturlige Correlat, egentlig det nedven- 

 dige Supplement. En abstract Teleologie danner stedse Slutstenen 

 til en dogmatisk-mechanisk Beviismaade, der bygger Theorem 

 paa Theorem. En eensidig ratio finalis maa stedse suppler e den 

 eensidige ratio efficiens og danner forst med denne sammenlagt 

 etslags ratio sufficiens, rigtignok endnu i en mechanisk Totalitets 

 i Virkeligheden aldeles insufficiente Form. Der sporges saaledes 

 ikke blot om Erkjendelsens Grund, men ogsaa om dens 0iemed, og 

 det saaledes, at det sidste uvilkaarlig ssetter sig i den forstes Sted, 

 uden at deres rette og dybere Identitet er anerkjendt. Erkjen- 

 delsen ter nemlig ligesaa lidet have sit 0iemed, som sin Grund, 

 i sig selv; der sporges stedse: hvorfor skulle vi erkjende? Sva- 

 kan da kun blive : for Livets, for den rigtige Handlings Skyld. 

 Philosophien faaer saaledes sin Betydning vaesentlig som en Vei- 

 ledning for Livet, hvorfor naturligviis dens ethiske eller praktiske 

 Deel har en aldeles overveiende Vigtighed. Allerede de seldre 

 Stoikere, der dog endnu lagde forholdsviis mere Vegt paa den 

 videnskabelige Erkjendelse, opfattede denne dog vaesentlig som 

 en ape-nj Xoyixr (Plut. de Plac. ph. 1 prooem), altsaa fra etslags 



