116 



lativt Formaal som det absolute, eller at aherkjende den endel0se 

 Progres og saaledes den hele Strsebens Betydningsloshed. Her, 

 som hist, har Stoicismen og Epikureismen gjort det Forste, Skep- 

 ticismen det Sidste. Som bekjendt have Stoikerne sat Dyden 

 eller egentlig Viljens Kraft og Conseqvents som det hoieste Maal ; 

 de have fordret en bestandig Respect for et formeentligt Almeen- 

 gyldigt og en til det Yderste dreven Spsending for at overholde 

 Overeeusstemmelsen i Kamp mod Drivter og Tilboieligheder. Epi- 

 kureerne have gaaet et Skridt videre ved at sporge, hvorfor Dy- 

 den skal oves, og givet sig til Svar : for Lyksalighedens Skyld. 

 Det er : de have troet at finde en h0iere Frihed i Viljens Losgjo- 

 relse ogsaa fra denne formelle Conseqvents, f'ra Spsendingen og 

 Respeeten derfor, og simpelthen anviist Viljen til dens egen Til- 

 fredsstillelse. Have Stoikerne i det bekjendte 6[xoXoyou;j.£vt5c 

 vfi <puasi lagt Hovedvegten paa o|xoAoyo'j[xsvwc hvilket de ogsaa 

 brugte uden videre Tillseg, (Stob. Eel. II. p. 132), saa ha- 

 ve Epikureerne paa den anden Side fornemmelig accent ueret 

 9u<7St, det Objective. At nu det Sidste ligesaavel som det F0rste 

 er en Eensidighed, at Lyksalighed, eller Viljens Opnaaelse af sit 

 Maal i sig selv intet Maal er, at man derfor fremdeles maatte 

 sp0rge, til hvad Ende: dette have Skeptikerne udentvivl indseet. 

 De ville t at Lyksaligheden ligesaavel som Dyden maa bevise sin 

 Berettigelse, hvilket for den Ene som for den Anden er lige umu- 

 ligt og f0rer i det Endelose. En charakteristisk Vending af deres 

 Kritik er, at de vise, hvorledes det absolute Gode, to ayxftoV 

 naar man soger at bestemme dets Begreb, enten opl0ser sig i en 

 torn Formalisme (naar man f. Ex. siger at det Gode er to (pucret 

 afpsxov e. desl.), eller hvis det sfettes i en Realitet (f. Ex. ^5ovij), 

 nedsynker til en Endelighed, der snart viser sig betinget. (Sext. 

 Emp. Hyp. P. Ill, 172 seqq). Deraf sluttes da, at det Gode er 

 avuicoo-TaTav. en torn Forestilling uden Realitet, et Resultat, der 

 ogsaa vindes af den Betragtning, at det Gode hverken kan vsere 

 udenfor os, eller i os (Ibid. 183 seqq), Der gives saaledes lige- 

 saalidet nogen i sig gyldig Praxis, som nogen i sig sand Theorie, 

 intet absolut Maal for Vih>n mere end for Erkjendelsen. Der er 



