117 



for os overhoved kun Phsenomener, Noget der synes sandt 

 eller godt. Men herefter vil da ogsaa Skeptikeren indrette sig, 

 folge ubetaenkelig den nasnneste Iagttagelse, Livets Kald og Om- 

 staendighederne.- Yink i z~z~r: a«S:I;a"(.)r ~fi ^uoracjj TYjpTjaet). Derved 

 vil han alene opnaae den sande Uforstyrrethed, idet han ei for- 

 uroliges af Forestillingen om noget Godt, der for enhver Priis skal 

 eftertragtes, eller noget Ondt, der tnaa skyes; til det Uvisse for- 

 holder han sig ligegyldig og det Nodvendige underkaster han sig 

 uden Modstand (e'v jxsv rot> So^aaxols olxol^ jiivst, sv U xolq xotx- 

 Trjvayxao^Jtsvoi? |ASTpt07tafrst, ibid. 235). 



Denne totale Tendentsloshed og Mangel af enhver praktisk 

 Retning er den egentlige Conseqvents af den eensidige Praktisk- 

 hed, der stedse sperger om et praktisk 0iemed ogsaa for Erkjen- 

 delsen. Istedetfor med sin egen Vilje at bestemme Livet — hvil- 

 ket jo er det Praktiskes Begreb — reduceres Mennesket blot til 

 en Iagttagelse (r^ots) og viljeles Efterfolgelse af hvad Livet 

 maatte bringe. Og medens der netop tilsigtes en gjennemfert 

 Frihed fra alle Baand og Skranker, Lidenskaber saavelsom For- 

 pligtelser, er Resultatet en absolut Afhsengighed af Tilfseldet. 



Men have vi saaledes seet, hvorledes den skeptiske Grund- 

 retning, der allerede dsemrer i Stoikernes og Epikureernes Dog- 

 matisine, maatte f0re til en Fremheeven af det Praktiske, der til- 

 sidst medforte en Oplosning af dette selv: saa er det paa den 

 anden Side heller ikke saa vanskeligt at fatte, at en forherskende 

 praktisk Retning ogsaa maa have Tilbagevirkning paa det theo- 

 retiske Standpunct og tilsidst fore til en al Erkjendelse oplesende 

 Skepticisme. Naar Erkjendelsen vaesentlig betragtes som Middel 

 for Handlingen og det praktiske Liv, hvilket skal have sit Maal 

 i sig selv, saa bliver enhver Erkjendelses ikke alene Vserd, men 

 tilsidst ogsaa Indhold betinget af dens praktiske Folger, og disse 

 blive da bestemmende for hvad der overhoved skal antages eller 

 ikke antages. Erkjendelsens Principier blive da i sin egentlige 

 Grund praktiske Postulater; og om disse eller hine skulle vsel- 

 ges, beroer paa Viljens Grundretning. Stoikeren vil vsesentiig 

 Fasthed, Urokkelighed og Respect for Conseqvents og Almeengyl- 



