tager ethvert neermeste Indtryk for baade sandt og godt, idet den 

 i Virkeligheden har tabt enhver Tro baade paa det Sande og 

 det Gode. 



En saadan Tamkningens Fortvivlelse maatte aa paa den ene 

 Side yttre sig soui en almindelig Fordairvelse, en Oplosning af 

 alle ogsaa praktiske Forholde. Livet har tabt al Idealitet, al 

 hoiere Sandhed; det har heller ikke noget Formaal, men er al- 

 deles overladt til 0ieblikkets vexlende Krav, der forblive uden 

 al Forklaring. Den hoieste Livsviisdoin lober egentlig ud paa 

 „at snoe sig gjennem Verden". Denne Verden er nu engang som 

 den er; Alt deri, selv det Tilfseldigste, ethvert Indfald, enhver 

 opstaaende Lyst, har lige megen Gyldighed, fordi Alt igrunden 

 har lige megen Ugyldighed. 



Men paa den anden Side fortssetter hos alvorligere Aander 

 Tsenkningen sit Arbeide, og dens Fortvivlelse om sig selv, saa 

 absolut den end kan synes, bliver dog kim et Moment i dens 

 Selvudvikling. Naar den synes at oplase sig selv, saa er den i 

 denne sin Selvoplosning dog allerede virkeligen udover sig selv 

 d. e. udover den Endelighed, som oploses; men i dette Udover 

 er den igjen dog i sig selv. Det, der opleser Tsenkningen, er 

 atter den selv, ikke nogen ydre Magt, felgelig bevarer den midt 

 i sin Opl0sning dog sig selv, bekrfefter sig i sin Selvnegation, 

 hvilket igjen vil sige, bekrsefter sin Uendelighed, idet den nege- 

 rer sin Endelighed. Nsermest synes den vistnok, i det den op- 

 giver sig selv, at give sig til Priis for ydre Magter og saaledes 

 at gaae tilgrunde i Endelighed og Tilfaaldighed, og paa mange 

 Maader vil denne Tankens Overgivelse i det Udvortes komme 

 tilsyne ; men deels vil dette paa sig selv stillede Udvortes og En- 

 delige selv ikke mindre gaae tilgrunde, deels er Teenkningen, 

 netop idet den bliver sig denne Overgivelse bevidst, idet den tin- 

 ker den, i Virkeligheden hajvet derover, og medens den med 

 frit Forsset tilsyneladende fortaber sig i det Udvortes, drager den 

 sig eo ipso desto mere energisk ind i sig selv og ophsever det 

 Udvortes som blot Udvortes og Vsesenlest. 



Skjent altsaa f. Ex. i det Praktiske den skeptiske Grundret- 



