120 



ning, som viist, forer til en Losslippen af alskens tilfseldige In- 

 teresser, hvilke tilsidst ville bestemmes af sandselige Drivter, saa 

 er der dog en stor Forskjel paa den skeptiske Tidsalders raffine- 

 rede og man kunde sige prineipmaessige Sandselighed og paa Bar- 

 bariets umiddelbare Ustyrligbed. Thi hiin indeslutter Folelsen af 

 sin egen Tomhed tilligemed Tornheden af hele den Verden, hvor- 

 til den overgiver sig. Den er saaledes midt i sin Frivolitet in- 

 derlig beslegtet med den religiose Retning, der trsekker sig ud 

 af Verden, idet den ogsaa anseer alt Timeligt for Tant. Ja denne 

 Asketisme er egentlig ikke andet end det nodvendige Supplement 

 til hiin Oergivelse, der, naar den skal beholde Frivillighedens 

 Prseg (og det er netop paa dette Standpunet en Hovedsag) lige- 

 6aa gjerne uiaa kunne undlades. Eller noiagtigere : Subjectet, der 

 med Frihed og Bevidsthed overgiver sig til det Tomme, er i sig 

 allerede tilbagetrukket derfra og maa nodveudig ogsaa virkelig 

 drage sig ud deraf. 



Det kan saaledes ikke forundre os, paa Overgangen fra den 

 skeptiske Opl0sning, der ogsaa staaer i Forbindelse med en reel 

 Oplosning af- den hele gamle Verdens Samfundsforholde, at finde 

 mange Spor af en asketisk Religiositet, en gjenvakt Interesse for 

 Pythagoreismen o. s. v. Det er en uvilkaarlig Hendragelse mod 

 det Absolute ad negativ Vei, nemlig i Folelsen af det Endeliges 

 absolute Uveerd. Idet den grsesk-romerske Verden med dens Gu- 

 der gik tilgrunde, gik den ogsaa tilbage i sin Grund, nsermest 

 den orientalske Pantheisme — nu dog vsesentlig negativt opfattet 

 — , af hvilken de classiske Gudeskikkelser ialfald kun betragtedes 

 som flygtige, skyggeagtige, atter i Eet sammenflydende Aabenba- 

 relser. I denne Verdensforagt og dette Gudernes Tusmorke fandt 

 ogsaa Christendommen et vist Tilknytningspunct, hvorom senere. 



Men den asketisk-religiose Stemning blev ferst forklaret til 

 philosophisk Tanke i det nyplatoniske System. Vel ikke saaledes, 

 at Tankeu fuldkommen frigjorde sig fra Stemningens og den re- 

 ligiose Afhsengigheds Skranke, hvorved denne jo vilde vaere ble- 

 ven ophievet, men saa at Tanken dog viste sig som det Vsesent- 

 lige og idetmindste stra3bte at beroe paa sig selv. Netop derfor 



