122 



I den endelose Rsekke viser det Ene stedse hen til det An- 

 det, det Andet til atter et Andet, og saa fort videre. Igrunden 

 er det altsaa det Samme, som bestandig gjentager sig. For den 

 sammenfattende Betragtning bliveLeddene egentlig identiske. De 

 ere kun Enere mod hverandre, og flyde, da deres Forskjel ingen 

 Forskjel er, sammen i en eneste Eenhed, der snart har Udseendet 

 af en uendelig Extension, snart drager sig sammen i et eneste 

 Punct. Overhoved er den Kategorie, der naermest resulterer af 

 den endel0se Rsekke, netop Eenhed en, i hvilken en Uendelig- 

 hed af qvalitativt Indhold er ophsevet og som derfor ogsaa viser 

 sig qvalitetlos. 



Det er bekjeudt, at Nyplatonikerne fortrinsviis betegnede det 

 Absolute som det Ene, hvilket de med den storste Omhu sogte 

 at rense for al Forskjel og Mangfoldighed. „Det Ene er uden 

 Gestalt eller Idee (avs&sov) og derfor vistnok vanskeligt at er- 

 kjende, forsaavidt vor Erkjendelse st0tter sig paa Skikkelser og 

 Ideer (eWv ^[xtv^ yvwai? siSsav e7reps'.8o{iiv7]). Naar vor Sjsel skal 

 stige til det Gestaltlose, saa f0ler den sin Vanmagt til at fatte 

 det, idet den ikke begrsendses og ligesom formes af et mangfoldigt 

 Formende; den glider af og frygter for at have et Intet. Derfor 

 traettes den ved Saadant, og stiger gjerne ned til det Sandselige, 

 for ligesom at hvile paa noget Fast. Men naar Sjselen vil see 

 ved sig selv, idet den alene seer ved at vsere sammen og vsere 

 Eet med sin Gjenstand, da mener den endnu ikke at have hvad 

 den soger, fordi den ikke er forskjellig fra det Tsenkte. Dog maa 

 den, der vil philosophere om det Ene, gjore saaledes." . . . Ved 

 efterhaanden at fjerne sig fra al Udvorteshed og Mangfoldighed 

 kommer man til det Ene, det absolut F0rste, der ikke enganger 

 Fornuft, da det er forud for Fornuften. „Fornuften er nemlig et 

 Noget af det Vserende, men hiint er ikke Noget, men foran Alt. 

 Heller ikke er det et Veerende, thi ogsaa det Vserende har Vse- 

 rens Form; men hiint er uden Form, selv en intelligibel (atxo?- 

 (pov xa? {xop9-ijf vo^rijc). Og da Eenheden er Kilden til Alt, er 

 den selv intet af Alt. Den er saaledes hverken Qvale eller Qvan- 

 tum eller Fornuft (Taoke) eller Sjsel, hverken bevseget eller stille- 



