124 



Tyngdepunctet over paa det Subjective og Endelige, medens Tin- 

 gen i sig blev staaende betydningslos udenfor; Nyplatonikeren 

 derimod l^gde al Vfegt paa det Objective og Uendelige, medens 

 al endelig Bestemthed udelukkedes som mere eller mindre usandt 

 Skin. Kant S0gte egentlig at drage det sande Object ned til 

 Subjectet — en Operation, som forresten forst fuldendtes ved 

 Fichte, for hvem Selvbevidstheden blev det Absolute — , Plotin 

 vilde drage .Subjectet op, lade det ligesom forsvinde i det abso- 

 lute Object. Den kant-fichteske Speculation, ligesaavel som den 

 nyplatoniske, udgik egentlig fra Skepticismen. 



En endnu neennere Overgang fra den antike Skepticisme og dens 

 endelose Progres til Nyplatonismens Sammenfatning ville vi maaskee 

 finde ved at leegge Merke til, at hiin oi'te viser sig under Formen 

 af en 5t.aXXT]Xog, Vexel- eller Cirkel-Begrundelse. Saaledes bliver 

 hos Sextus (Hyp. Pyrrh. 1, 116) Beviset gjort afhsengigt af Kri- 

 teriet og Kriteriet igjen af Beviset. Ligeledes, skal det Sandselige 

 afgjores og stettes af det Aandelige (votjto'v), og dette igjen af 

 noget andet Aandeligt o. s. v., gaaer det ud i en endelos Reekke; 

 skal derimod det Aandelige igjen begrundes af det Sandselige, 

 opstaaer en 5».aXX-/jXo? (ib. 172). Paa det sidste Sted er Cirkelens 

 naere Slsegtskab med Raekken antydet, og den er jo selv kun en 

 i sig selv stedse tilbagelobende endelos Progres. Men netop der- 

 ved, at den er i sig selv tilbagelobende, nsermer den sig den 

 sande Uendelighed, det Forsigvserende, Ene. Thi det i sig Til- 

 bagelobende, er forsaavidt i sig fuldendt, afsluttet Totalitet, og 

 naar endnu Oml0bet — saa at sige — vistnok kan fortssettes i 

 det Endelose, saa er det dog kun en evindelig Gjentagelse af det 

 Samme. Forsaavidt udtrykker Cirkelen endnu klarere Reekkens 

 egentlige Indhold, at nemlig alle Led egentlig ere identiske og 

 ethvert tilsidst paa sig selv beroende. Eller tydeligere: Vexel- 

 begrundelsen indeholder, at A er begrundet eller bestemt ved B 

 og B igjen ved A. Saavel A som B ere saaledes tilsidst bestemte 

 ved sig selv. Hvormange Gange man her vil forestille sig denne 

 Frem- og Tilbagegang, gjer Intet til Sagen. Paa Reflexionens 

 Standpunct, hvor Bestemmelse og Begrundelse stedse soges udad, 



