125 



i et Andet, er naturligviis Vexelbegrundelsen det Samme soin 

 ingen Begrundelse. Fra den anden Side er den jo, som Skepti- 

 kerne have beviist, Resultatet af eller rigtigere Grunden til al 

 Begrundelse, som derved oploser sig og gaaer tilbage i Selvbe- 

 grundelse. Naar Tsenkningen kun sammenfatter sig selv, inaa 

 den nedvendig komme til Noget, der begrunder sin egen Grund 

 og saaledes sig selv. Dette er nsermere beseet Tsenkningen selv, 

 det Eneste, ingen Skepsis kan bortraisonnere, efterdi al Skepsis 

 og al Bortraisonneren dog stedse selv er en Tanke. Den radiea- 

 leste Diallelos an gaaer ogsaa Tanken (v:0r) og dens Gjenstand 

 eller detTaenkte (vovjTov). Tanken bestemmes af dens Gjenstand, 

 og denne igjen af Tanken. Den Gjenstand, der bestemmer Tan- 

 ken er saaledes netop den af Tanken bestemte (to vot ( to'v) : naar 

 altsaa Tanken tsenker sin Gjenstand, tsenker den i sidste Instants 

 sig selv. Resultatet af denne Vexelbestemmelse er saaledes, at 

 Tanken og dens Gjenstand egentlig ere Eet, det sig selv Tamkende 

 eller for sig Vserende. Og dette maa ikke forstaaes saaledes, at 

 Tanken skiller sig i en subjectiv Deel, der tanker den anden, 

 den objective Deel; thi det Tsenkende vilde da ikke teenke sig 

 selv, men sit Andet. Dog, Plotins Dialektik er her saa fiin og 

 traeffende, at vi foretraekke at lade ham selv tale. „Mon 

 Tanken (Fornuften, voj?) nu med een Deel af sig selv seer 

 en anden Deel af sig selv? — Men paa den Maade vil Eet 

 vaere det Seende, et Andet det der sees — og det er ikke at see 

 sig selv. End om alt Saadant er ligesom eensartet, saa at det 

 Seende slet ikke er forskjelligt fra det, der sees ? thi saaledes vil 

 den, naar den har seet hiin Deel af sig selv, der er identisk med 

 den selv, have seet sig selv. Men for det Forste er denne De- 

 ling af sig selv urimelig. Thi hvorledes skal den dele? Natur- 

 ligviis ikke paa Slump. Og hvo er det som deler? Den, der 

 stiller sig paa den active Skuens Side, eller paa det Beskuedes? 

 Hvorledes vil da den Skuende, der har stillet sig selv i det Skuede, 

 kjende sig selv med Hensyn til sin Skuen? Naar han kjender 

 sig selv saaledes, vil han tsenke sig som skuet, men ikke som 

 skuende. Thi den, han saa, saa han skuet, men ikke skuende, 



