131 



fandtes at ophaeve al Sandhed. Dette Absolute er endnu det 

 umiddelbare; deter vel fremgaaet af Modsaetningens Ophae- 

 velse, men uden endnu at vaere sig denne Herkomst bevidst. Det 

 mener uden videre at kunne udelukke Modssetningen, uden at er- 

 indre, at det eo ipso beroer paa denne Modsaetning — beroer der- 

 paa netop fordi det ikke har optaget den i sig eller har gjort sig 

 identisk dermed. Derfor er heller ikke Tankens i sig tilbageven* 

 dende Cirkel tilfredsstilleiulo. -unia'iiiM' dc.n ikke sum mend rages i 

 et eneste Punct. I Modsaetning til den Tankens Gaaen ud af sig 

 selv, der havde affadt Skepticismen, bliver her Tilbagegangen 

 saaledes accentueret som en Opheevelse af hiin Diremtion, at det 

 synes som om den egentlige, heiere Sandhed maatte vaere den 

 blotte Forbliven i sig selv, Diremtionens absolute Forsvinden. 

 Diremtionen er nemlig uraiddelbar, umotiveret; den er vel ned- 

 vendig for Erkjendelsen eller egentlig Selvbevidstheden, der, som 

 Fichte vilde sige, maa modseette sig et Ikkejeg, et Vaerende : men 

 dette er netop Erkjendelsens Mangel, hvorfor den ikke kan vaere 

 det Hoieste. Tanken, Fornuften er vistnok stedse hos sig selv; 

 den er, som sagt, egentlig Eet med det Vaerende; Tingenes Ud- 

 vorteshed er et Skin, ved hvis Ophaevelse Tanken finder sig selv. 

 Men dette Skin er umiddelbart og saaledes egentlig vaesenlost og 

 tilfaeldigt; Tanken kommer derfor til sig selv ikke saa meget i 

 eller igjennem Tingene, som snarere ved at drage sig ud af dem. 

 Fornuften erkjender nok Tingene, det Vaerende (rot ovxa); vaerer 

 kun ikke, som Skeptikerne, bange for det Modsatte! Men det 

 Vaerende er paa en vis Maade egentlig ikke Sandheden ; Erkjen- 

 delsen naaer det Sande, sig selv, ved at ophseve det Vaerende, 

 og den ophaever foidetferste snarere for at bortkaste, end for 

 at opbevare. Den er sig ikke fuldt og klart bevidst, at Tinge- 

 nes Ssetten er i sig (og ikke blot for et ydre 0iemeds Skyld) 

 ligesaa nodvendig, som deres Ophaeven, og merker derfor ikke, at i 

 samme Grad, som den troer at rense sig og naae sit Maal, taber 

 den ogsaa sit Indhold, og at den formeentlige absolute Fylde, 

 den tilsidst skal have i sig selv, egentlig vil talde sammen med 

 den absolute Tomhed. Eller netop forsaavidt som Erkjendelsen 



