133 



Skuen, der ikke selv har opbevaret den ophaevede Middelbarhed, 

 har man egentlig tilbage kun et ubestemt <pavTa<j{j.a afenErkjen- 

 delse, der egentlig ingen Erkjendelse er. 



Paa denne smale Brink er den plotinske Philosophic bleven 

 staaende. Den er fra den dogmatiske og skeptiske Relativitet og 

 Forskjel naaet frem til en absolut Identitet og har istedetfor den 

 sig selv flyende Erkjendelse faaet 0ie for en Tanke, der gaaer 

 sammen med sig selv. Men begge Dele ganske in abstraeto, saa 

 at Identiteten tsenkes at udelukkeal Forskjel. Derfor kunne 

 Systemets tvende Spidser: det absolut Ene og den sig selv tscn- 

 kende Tanke, heller ikke falde sammen i virkelig Identitet, men 

 dan sidste bliver kun et Billede eller et Skin af det forste. Det 

 Ene naaer ikke frem til den Selvadskillelse, som forudssettes af 

 Tanken, og ved denne, der vistnok ophsever al Modseetning, bliver 

 det endnu opfattet som en Mangel, at den har en Modsaetning at 

 ophaeve. 



Herved er paa den ene Side Begyndelsen gjort til en absolut 

 Erkjendelse og til Erkjendelsen af det Absolute ; men paa den 

 anden Side er den videre Udvikling af denne Erkjendelse igjen 

 afskaaren og denne Philosophic vil derfor synke tilbage i Mysti- 

 cisme og Phantasterie. 



Ved Mint Syn for det Absolute nsermede den sig, som forhen 

 antydet, til orientalsk, isaer jadisk Grundanskuelse, og maatte i 

 Principet — om end ikke i Udf0relsen — lede til Polytheismens 

 Oplesning. Derved blev den tillige — som vi ogsaa tidligere 

 have bemerket — et Tilknytningspunct for Christendommen. der 

 jo med ikke mindre Styrke gjorde det Absolutes Eenhed gjael- 

 dende. Men istedetfor at drage Christendommen til sig og ind- 

 ordne dens praktiske Ideefylde i sit System, blev den omvendt 

 kun et Middel, hvorved Christendommen tilegnede sig den helle- 

 niske Videnskab og saaledes naaede frem til en stedse klarere 

 Bevidsthed om sig selv. Thi Christendommens aabenbarede Gud 

 var den sande Eenhed af hiint skjulte (egentlig orientalske) Ene 

 og den egte helleniske Nus. 



Men idet Neoplatonismen fremdeles holdt disse tvende Prin- 



