ken og Vaeren (vouc og ov), isandhed er hverken det Ene eller 

 det Andet, saaledes ogsaa her, istedetfor at forene Theorie og 

 Praxis, isandhed er hverken theoretisk eller praktisk. 1 Idet 

 den sande Eenhed af det Theoretiske og det Praktiske ikke er 

 randen, ere de ligesaavel udsatte for at sammenblandes, og den 

 svwat? eller a7tX<>»fft£, som anprises, har ofte en vis Tvetydighed. 

 Virkelig hnde vi ogsaa isser i den senere nyplatoniske Skole en 

 forunderlig — men efter det Foregaaende ikke uforklarlig — Vak- 

 len mellem fiin og dybsindig Speculation eller ialfald flittigt Aands- 

 arbeid paa den ene Side, og den raaeste Asketisme, der leegger 



et det Held at see: „Han var Eet og havde i sig ingen Forskjel 

 til noget Andet var hos ham paa hans heie Stade, ikke enganj 

 tf) er han kommen i Eensomhed og rolig Hvile, idet han i si- 

 Alt stillestaaende og ligesom bleven til Stilstand. Ikke engang fo) 

 (har han linger nogen Tanke), men selv det Skjenne hai 

 de oversprunget og overstegct samt Dydernes Chor 

 der er gaaet ind i det Allerhelligste og har ladet efter sig Biile 

 pkt. hvilke utter ved hans Udgang af det Allerhelligste trade han 

 sfter Synet derinde og Samvseret der - ikke med Billede og Lig 

 led Virkeligheden selv (auTO). Hine blive da Syner af anden Rang 



g Eenfoldelse (s. v. v.) og Hengivelse af sig selv og Tragten efter Be- 

 cg Stilstand og Omtaenken for at sararnenfoies, hvis Nogen vil skue Sy- 

 iet Allerhelligste. Hvis han vil sec paa en anden Maade, saa har han 



t .« (to hk C<jo£ iqv ou fliapia, aX\a aUoj xpoxoc tou tSstv, 

 a-c- xa- axAOff'.? /a' iz'Ma:; 7.-^:0 zr. eosj'.? *p0£ aq/iqv 

 rraanc xai Tzp>.vcr t z<.; r.zz: io%p\i.ojr^, s?itep ti? to sv to 



