208 



ter, at der vare tre Maader at bissette D0de paa i Brug. Enten 

 brsendte man Liget, eller man kastede det i en Flod, eller man 

 lagde det ud i Vildmarken som Bytte for vilde Dyr. 1 De christne 

 Missionserer i 13de Aarhundrede give tilsyneladende modsigende 

 Beretninger, idet Wilhelmus de Rubruk i sin Itinerarium anno 

 graeiee MCCLIII siger, at Tartarerne breende sine Dode og opbe- 

 vare Asken i Pyramider, 2 erklserer Jordanus fra Severac (omtr. 

 1330), at Tartarerne ikke brsende sine Dode. 3 Formeentlig har 

 deels til forskjellige Tider, deels i forskjellige Egne den ene eller 

 anden Bisrettelsesmaade vseret forherskende. Statsraad Pallas, 

 som i Slutningen af 18de Aarh. bereiste Mellemasien, beretter, at 

 de samme Bissettelsesmaader som Hiouen-thsang omtaler, fremdeles 

 vare i Brug blandt Kalmyker og Mongoler, med et Par tilkomne 

 Variationer. Efterat have omtalt, at den saedvanligste Maade var 

 at henlsegge Ligene i den aabne Steppe, tilfoier han, at de andre 

 Bissettelsesmaader bestode i at lsegge Liget i Vand, eller under 

 Stene, eller. under Jord, eller at brsende det. Hvilken af disse 

 Maader i hvert enkelt Tilfselde anvendes, beroer paa Resultatet 

 af de astrologiske Beregninger som de Geistlige foretage sig. 



Der er saaledes al Sandsynlighed for, at ogsaa i 13de Aarh. 

 forskjellige Biscettelsesmaader have vseret i Brug, og at Missio- 

 na3ren Johannes har anfort som noget almindeligt, hvad han har 

 vferet Vidne til. Det kan vsere haendet ham, hvad der hsendte 

 Pallas, som fortseller, at under hans Ophold blandt Kalmykerne 

 dede en Fyrstinde, efter Forsikkring under meget ulykkelige Tegn, 



par Hiouen thsang, et du chinois en frangais par Stan. Julien T. L p. 88. 



* See farnasvnte Recueil de Voyages p. 286. 

 s t'6. p. 58. Stedet lyde'r saaledes „Ibi mortuos suos non comburunt; non etiam 



ferd, som man kunde enske. 

 Samml. U. S. 250—52, 



