211 



Taenkemaade overhoved, deels specielt i Jededommens Idee saa- 

 dan, som denne maatte fremstille sig ligeoverfor Frelsen i Chri- 

 stus. Med Hensyn paa det Forste mindede ban om Middelalde- 

 rens Trang til en ydre og sandselig Forbindelse med Christen- 

 dommens classiske Tid og Sted, til at sege haandgribelige Spor 

 af det Guddommeliges historiske Virkelighed — den sammc Trang. 

 der fremkaldte Korstogene — og som saaledes med Begjairlighed 

 greb Forestiilingen om et endnu levendo 0ievidne til den evan- 

 geliske Histories Begivenheder. Med Hensyn paa det andetPnnet 

 antydedes, at J0dedommen, som vaese-ntlig forventende og pro- 

 phetisk, egentlig har udspillet sin berettigede Rolle ved Christi 

 Ankomst, som var Forventningens Opfyldelse, at derfor den senere 

 J0dedom knn er en Forstening af Forventningen, der ei vorder 

 opfyldt og som altsaa viser ud i den slette Uendeligbed. For 

 Jeden har Li vet derfor vresentlig ingen Afslutning, ingen Beroli- 

 gelse i sig selv, og Doden kommer kun som en udvortes Tilfael- 

 dighed. Ideen af dette i sig selv utilfredsstille.de. stedse uroligt 

 S0gende og ventende Liv kan Phantasien kun fremstille under 

 Billedet af, en evindelig fortsat jordisk Tilvaerelse, der netop ikke 

 opfattes som en Fuldkommenhed, men som en Mangel og en Straf. 



I den derpaa folgende Discussion fremhffivede C as pari Sag- 

 nets ethiske Side. Den evige Jodes Omvanken er en Straf for 

 en Forbrydelse, fordi han — eller egentlig det jediske Folk - 

 har forgrebet sig paa den Hellige. Hvad Trangen til en sandse- 

 lig Forbindelse med Christendommens Kilder angik, da troede 

 han, denne var almeenmenneskelig og ikke saeregen for Middel- 

 alderen. Og med Hensyn paa den endelose Forventning, da 

 gjorde han opmserksom paa, at den evige Jede ifolge Sagnet er 

 debt og altsaa paa en Maade besidder Fuldendelsen. Det sidste 

 Punct udhaevedes ogsaa afWelharen, der ievrigt advarede imod 

 at lsegge nyere Tiders Tankeindhold iud i Fortidens Myther. 



Monrad var ikke blind for Sagnets ethiske Side, der meget 

 mere ogsaa for ham var en tfovedsag. Han var kun gaaet lin- 

 ger tilbage og havde spurgt, hvori Jedens (eller Jodedommens) 

 Brode egentlig bestod. Denne fandt han vsesentlig i Vantroen, 

 14* 



