ges af Biskoper og geistlige Msend. Og da beretter han did 

 Oldtidens Begivenheder, baade om de Ting, som tildroge sig 

 ved Herrens Lidelse og Opstandelse, og om Opstandelsens Vid- 

 ner, d. v. s. om dem, som stode op med Christus og kom i den 

 hellige Stad og viste sig for Mange. Han beretter ogsaa om 

 Apostlenes Symbol og om, hvorledes de adskilte sig fra hveran- 

 dre, og om deres Prsediken, og det uden at lee og smile og uden 

 nogensomhelst Letfserdighed i Ord og nogetsomhelst Tegn paa 

 Dadel eller Modsigelse, som En, der snarere lever i Taarer og 

 Herrens Frygt, idet han bestandig er bange for og med yEngst- 

 lighed forrnoder, at Jesu Christi Tilkomst i lid som Verdens Dom- 

 mer maa vcere riser forhaanden, og idet ban frygter for, at han 

 ved samme maatte finde Ham fortornet, som dengang, da Han 

 ilede til sin Lidelse, ved hans Forhaanelse blev udfordret til en 

 retfserdig Hevn. Der komme Mange til ham fra fjerne Lande, 

 idet de finde sin Lyst i at se ham og tale med ham. Jsaar disse 

 ere Maind af Anseelse og Vegt, saa besvarer han med faa Ord 

 de Sporgsmaal, som de forelregge ham. Alle Gaver, som tilbydes 

 ham, viser han tilbage, idet han er fornoiet med tarvelig Nsering 

 og Klaedning. Sit Haab om Frelse grunder han bestandig paa den 

 Omstfendighed, at han har syndet i Uvidenhed, idet jo Herren 

 har bedet: Fader tilgiv dem, thi de vide ikke, hvad de gjere. 

 Paulus, der syndede i Uvidenhed, fortjente Naade; ligervis ogsaa 

 Petrus, der fornegtede Herren af Svaghed, nemlig af Frygt: Ju- 

 das derimod, som forraadte Herren af Ugudelighed, d. e. af Be- 

 gjffirlighed, endte sit ulyksalige Liv uden Haab om Frelse, idet 

 han htertgte sig i en Strikke, og hans Indvolde vseltede ud. Paa 

 denne Grund bygger Cartaphilus sit Haab om Forladelse, og 

 saaledes har han Noget, hvorved han undskylder sit Feiltrin. 1 



