296 



modtage Tilsaetninger. Derpaa, at Sagnet bserer occidentalsk 

 eller germanisk-oceidentalsk Preeg, t0r jeg ikke lsegge nogen Vegt, 

 da den kun beroer paa en Folelse, et subjectivt Skjen; og den 

 Ouistaindighed, at ingen osterlandsk Forfatter fortaeller Sagnet, 

 — man har hidtil i det Mindste endnu ikke fundet nogen, hos 

 hvem det forekonimer — er vistnok ikke uden Vegt, men be- 

 sidder dog ikke nogen afgjorende. Matthaeus Paris's Fortsel- 

 ling vidner dog ora,' at Sagnet ialfald var bekjendt og det vel- 

 bekjendt i Orienten, og at det saaledes kun er en Tilfaeldighed, 

 at vi ikke besidde nogen osterlandsk Beretning om det. En saa- 

 dan kan jo forovrigt endnu opdages. — Det forbliver saaledes 

 dog det Rimeligere, at Sagnet er af osterlandsk Oprindelse, om- 

 end dette ingenlunde er sikkert og utvivlsomt. 



Men enten nu Sagnet er osterlandsk eller vesterlandsk, hvad 

 har fremkaldt samme? paa hvilke Forudssetninger hviler det? af 

 hvilke R0dder er det fremvoxet? 



Naar man vil besvare dette vanskelige Sporgsmaal maa man 

 omhyggelig skjelne mellem Sagnets Kjerne, dets Substants, og de 

 Dele af samme, som tilhore Gestaltningen, Udviklingen og Ud- 

 smykningen af denne Kjerne. Sagnets Kjerne er unegtelig den, 

 at et Individ paa den Tid, Herren blev fort til Doden, af Had 

 forgreb sig paa Ham og derfor af^Iam blev straffet med, at det 

 ikke kan d0, men maa vanke om paa Jordeu indtil Hans Gjen- 

 komst. Alt Andet i Sagnet tilherer denne Kjernes Gestaltning, 

 Udvikling og Udsmykning. Tager jeg nu ikke Feil, saa hviler 

 den angtvne Kjerne af Sagnet eller Sagnet selv fornemmelig paa 

 en dobbelt Forudssetning, og er det fornemmelig fremgaaet af eu 

 dobbelt Rod, en almindelig ideel og en speciel historisk. 

 Den almiDdelige ideelle er den Tanke, at store Forbrydelser straf- 

 fes ved at Forbryderen ikke alene ingen indre, men heller ikke 

 nogen ydre Ro har, men maa flakke omkring indtil han endelig 

 forloses paa en eller anden Maade. Denne Tanke har frembragt 

 den bekjendte Overtro, at Mennesker, der have begaaet en stor 

 Forbrydelse, som de ikke have afbodet i dette Liv, ikke have 

 Hvile i sin Grav, men maa gaa igjen paa Jorden, indtil de blive 



