hederue paa Christi og Apustlernes Tid, er ganske den saunne, 

 som tildels har frembragt de apokryphiske Evangelier. Det Jig- 

 ger torovrigt i Sagens Natur, at det omtalte Parti af Sagnet er 

 dets bevaegeligste og foranderligste. Enhver lod den evige Jode 

 tbrtselle om, hvad der havde Interesse for ham, og berette det, 

 sum efter bans Formening niaatte have fundefc Sted. Man kan 

 med Hensyn til dette Parti betegne den evige J0de i det mid- 

 deialderlige Sagn som den levende kirkelige Traditions Re- 

 preeseutant. I det senere Sagn bliver han den levende hi- 

 storiske Traditions Reprresentant overhovedet, en levende Ver- 

 denskronike, idet han her fortseller ora alle historiske Begi- 

 venheder, han har oplevet, hvad der ligeledes er en videre 

 Udvikling af Sagnet. Forovrigt staar ogsaa denne Side af Sagnet 

 i en vis Sammenheeng med dets historiske Grundforudssetning. 

 Det over hele Jorden adspredte og gjennem alle Generationer 

 levende og dem overlevende jodiske Folk er et stort eller snarere 

 det store levende Vidne am de evangeliske Grundfacta Sand- 

 hed, og de Skrifter, hvori den evangeliske Historie fortselles, ere 

 alle fremgangne at dets Midte, ere dets Produkter. 



Jeg skitter mine Bemeerkninger angaaende Sagnet om den 

 evige Jede med, hvad jeg vil kalde en (ganske kort) dogmatisk 

 Kritik af samme. — Denne Kritik gjselder et dobbelt Pankt, Sag- 

 nets Jesus under nans Vandring paa Jorden og i hans Lidelses- 

 tid og den omvendte evige Jodes Grundstemning. — Hin er ikke 

 den evangeliske, ikke den virkelige, ikke den, om hvilken Jesaias 

 siger: ,,Han blev mishandlet, uagtet han var elendig, og han 

 oplod ikke sin Mund, som et Lam, der fores hen at slagtes, og 

 som et Faar, der er stumt for dem, der klippe det, og han oplod 

 ikke sin Mund (Jes. 58, 7), ikke den, om hvem det hedder, at 

 han ikke skjendte igjen, der han blev overskjendt, ikke truede, 

 der han led, men ovevgav det til ham, som deramer retterdigen 

 (Petr. 2, 23), ikke den, som besvarede hin Svends Slag paa bans 

 Mund blot med det Ord : „Haver jeg tali ilde, da bevis, at det 

 er ondt; men har jeg talt vel, hvi slaar du mig?' ikke den. der 



