122 



den absolute Identitet, som existerer under Form af den qvanti- 

 tative Indifferents af Subjekt og Objekt, udtrykt i Ssetningen 

 A = B. A, den ideale Factor, ssetter sig i et qvantitativt Forhold 

 til B, og bliver derved begreenset. Men netop derved ssetter den 

 sig som det, den efter sin Natur er, det Ubegrsenselige, og saa- 

 ledes faar man den anden Potens A 2 eller Lyset, der igjen lige- 

 som den ferste har sine 3 Momenter: den relative Identitet, 

 Duplicitet og Totalitet. Paa samme Maade udledes den 3die Po- 

 tens af den 2den. Det er den ideale Factor, der, som ubegrsen- 

 selig, stedse gaar ud over ethvert qvantitativt Forhold, hvori den 

 saettes til den reale, eller potenseres, men hvad vil det sige, at 

 den ideale Factor potenseres, uden at den stedse gjer sin pro- 

 ductive Reflexion til Gjenstand for ny Reflexion. I andre Frem- 

 stillinger bruger Schelling andre Formler for at udtrykke det 

 Samme. I „Aphorismen zur Einl. in d. Naturphil." (i „Jahrbiicher 

 der Medicin" 1806) er Factorerne Enhed og Uendelighed eller 

 Alhed, og Potenserne frembringes ved Inddannelse af Enheden i 

 Uendeligheden eller Alheden og omvendt, samt ved deres fuld- 

 komne Enhed. Her synes vistnok Sideordningen af de modsatte 

 Factorer at vaere fuldsteendig, men ved noiere Betragtning viser 

 det sig dog ogsaa her, som overalt hos Schelling, at dette ikke 

 er Tilfeelde, at nemlig det Idealistiske i hans Udgangspunkt, nse- 

 sten i Strid med hans bevidste Intention, viser sig deri, at det 

 ideale Moment dog faar Overvegten. Den ideale Factor er her 

 Enheden, og kan vistnok synes fuldsteendig sideordnet med sin 

 Modsffitning Alheden. Men herved maa for det Forste bemserkes, 

 at Alheden dog ikke er den rene Modssetning af Enheden; dette 

 er Mangfoldigheden, og Alheden er Mangfoldigheden, forsaavidt, 

 som den igjen slutter sig sammen til Enhed, altsaa behersket af 

 denne. I „Zeitschrift etc." opfores ogsaa som Momenterne i hver 

 Potens den relative Identitet, Duplicitet og Totalitet. Dernsest 

 er at bemserke, at den concrete Virkelighed, der er den ene Fac- 

 tors Inddannelse i den anden, forsaavidt vistnok forudssetter Dif- 

 ferensen, men at den er dens Ophsevelse, og at derfor Tilvarel- 

 sen har desmer Sandhed og Vsesentlighed, jo mer Enheden, som 



