152 



fremheever Erfaringen som det eneste sikkre Erkjendelses-Princip, 

 endog komme i en aabenbar Selvmodsigrbe. mil ban vil indlade 



ikke af virkeli- Erfaring kjender. Thi at danne sig selv en subjec- 

 tiv Forestilling om Philosophiens Tendeuts og Methode og saa bryde 

 Staven over den, kan umulig bestaae med den egte Naturforskers 

 videnskabelige TEdruelighed. Snarere vilde man kunne finde sig 

 i, at Philosopben, der jo i Almindelighed antages at construere 

 a priori, ogsaa paa egen Haand udkaster sig et Billed af Natur- 

 videnskaben og lsegger dette til Grund for sin Bedommelse; heri 

 vilde ialfald vasre forinel Conseqvents. Dog skulle vi her ikke 

 gjere Fordring paa noget Prfvilegium i denne Retning, men over- 

 hugge Competents-Sporgsmaalet med den simple Bemerkning, at 



punct kan, at Udvexling af Synsmaader maa fore naermere og 

 naermere til Sandheden, og at det netop maa ligge i den empiri- 

 ske Forsknings velforstaaede Interesse at erfare, hvorledes Phi- 

 losopherne opfatte sit Forhold til den. Hvad jeg imidlertid her 

 har at meddele, bliver kun korte Antydninger, for hvilke jeg 

 ujtu- llruning paa velvillig Overbaerelse. 



Det alleralmindeligste Tvistepunct mellem Naturforskere og 



Betydning overhoved. Meget ofte torde imidlertid denne Tvist 

 for en stor Deel beroe paa en Misforstaaelse, idet man tillaegger 

 sin Modstander en anden Opfattelse, end denne virkelig har. At 



at nan ved Iagttagelse og Experiment fremfor Alt soger at ad- 

 sporge Naturen selv: deri vil en sund Philosophic blot knnne give 

 ham Medhold. Philosupherne ere med al deres udskregne Aprio- 



tighed og Nedvendighed eller v:eiv hliu.l,, for de .fore Fremskridt, 



Matt-rialL-t eli«*r *n«.kaldet Praktiker bur mi.tasnke os Theo.iens 

 og Ideens Mamd for den Duinhed, ei at have Sands fur Materien 



