154 



delige Slutninger af utilstrsekkeligt bekjendte Phamomener, at de 

 have havt en vis Tilboielighed til spillende Analogier, der iseer 

 hos Aander af lavere Rang have nseret meget Phantasterie og en 

 betamkelig Overfladiskhed. Herat' er vistnok opstaaet megen Skade 

 for Videnskaben, og ikke mindst den, at den hele speculative Na- 

 turbetragtning synes for lange Tider at veere kommen i Miscredit, 

 idet Menneskene saa ofte ere tilboielige til at udkaste Barnet med 

 Badevaudet. Men man skulde da ogsaa erindre, at den f rste 

 alvorlige og grundige Protest mod defcte Uvtesen med de legende 

 Analogier og de forhastede Generalisationer netop udgik fra den 

 speculative Philosophie selvidens allerstrengeste Skikkelse. He- 

 gel, der tidligere havde gjort faelleds Sag med Sehelling, saa 

 allerede tidligt de Spirer til Misbrug og Vildfarelser, sora Syste- 

 inet gjemte, og blottede dem med en Grundighed og Hensynslos- 

 hed, der for be&tandig skilte ham fra den schellingske Skole. Man- 

 ge, som endriu i vore Dage saa kraftigt declarnere imod de spe- 

 culative Philosophers svaermende og letfierdige Constructions-For- 

 S0g, dramme mindst om, at de i det Veesentlige kun gjentage, 

 hvad den speculative Philosophies vseldigste Kjasmpe for henved 

 et Par Menneskealdre siden har sagt paa en langt mere udtem- 

 mende Maade. 



Altsaa deri ere vi eller bor vi ialfald vaare enige, at uden 

 noiagtig Erfaring gives ingen sund og tiliredsstillende Naturviden- 

 skab. Vi have jo faaet ikke alene Fornuften, men ogsaa Sand- 

 serne, for at vi skulle bruge dem. Overhoved er den menneske- 

 lige Aand ikke stillet ene, men i Forhold til en ydre, materiel 

 Verden, som vistnok i sin sidste Grund er besltegtet eller maa- 

 skee rigtigere : identisk med dens eget inderste Vassen, men som 

 dog ii0dvendigt har denne Udvorteshedens Form, der ferst efter- 

 haanden kan overvindes og netop derved, at Aanden ligesom be- 

 giver sig ud deri, tager sin bestemte Eiendom i virkelig Besid- 

 delse og saaledes vender denned beriget tilbage til sig selv. Deri 

 bestaaer Menneskeaandens Endelighed, at den ikke kan 0se Alt 

 umiddelbart af sig selv, men maa staae i Vexelvirkning med 

 meget Ydre, for fgrst herigjennem, i denne Proces, at naae sit 



