er bleven tydet paa forskjellig Maade; thi vel er der ingen Tvivl 

 om Betydningen af de enkelte Ord, hvoraf det er dannet, men 

 det sammensatte Ord kan ikke destomindre forklares paa to Maa- 

 der. Af mot, Mode, og laus, Ids, i Sammensretninger : mang- 

 lende, vserende uden den Gjenstand eller Egenskab, det f0rste 

 Led of Samrnenstttningen betegner, kan kun udledes, at Ringen 

 var uden Mode. Men hvad vil Mode sige, naar Talen er om en 

 Ring? Udentvivl betegnes derved Forbindelsen mellem de to 

 Ender af en Metalstang, naar denne b0ies i Form af en Ring. 

 Motlaus kan Ringen kaldes, naar Stangen vel er boiet i Ring- 

 form, men saaledes at Enderne ikke naae hinanden, men efter- 

 lade en liden Aabning mellem sig. Men en heelstobt Ring kan 

 forsaavidt ogsaa kaldes motlaus, som der ingen Ender ere, der 

 kunde modes. Det Modsatte af en motlaus Ring var en saadan, 

 som var dannet af en Metalstang, hvis Ender vare snoede om 

 hinanden, — en Form, som Fleerheden af de Ringe, der skrive 

 sig fra Hedendommens Tider, have, Saameget tremgaaer af Ud- 

 trykket, motlaus, at Ringen i ovennsevnte Hof ikke var en saa- 

 dan ; men det er tvivlsomt, om den havde en Aabning (var gjen- 

 nemskaaren, som danske Archasologer kalde det) 1 eller om det 

 var en Heelring. 2 Jeg skal forsoge i det Folgende at levere Bi- 

 drag til Losning af denne Tvivl. 



Det er bekjendt, at man i Hedendommens Dage forenede 

 Offringer med Rettergang, og det ikke blot i Europa, men og- 

 saa i Asien. En saadan Forening antydes ved at Eedsringen 

 paa Thorsnaes havde sin Plads i Templet og at den skulde dyp- 

 pes i Offerblod, naar Eden skulde aflcegges. Da nu Asien er 

 Europasernes Vugge, er det sandsyidigr. at Udgangspunctet for 

 saadanne Skikke, som i begge Verdensdele have Lighed, er at 



Blandt de mange Sculpturer paa Ruinerne af Persepolis (af 



