173 



Forholdet mellem dem og de Hasnder, som holde dem, at den 

 Stang, hvoraf enhver var dannet. har va3ret omtrcnt fingerryk og 

 at Ringens Lrengde har veeret omtrent 6 a 8 Tommer og Breden 

 omtrent halv saa star. Hvis Lassemaaden i Eyrbyggia S. var 



lader sig let bevise. Der berettes nemlig linger hen i cap. XLIV 

 S. 230, at en Mand ved Navn Steinthor, som efter en heftig Trastte 

 skulde indgaae Forlig med sin Modstander. istcdettbr at lregge 

 sin Haand paa Eedsringen, som Snorre Gdde raktefrem, med sit 

 Sverd huggede efter Snorres Haand i den Hensigt at afhugge den ; 

 men at Hugget rammede Ringen, hvorved Haanden blev uskadt. 

 Havde Ringen, som det paa ovenanforte Sted heder, vaeret en 

 toores Ring (ikke fuldt 4 Lod vgegtig) vilde den (enten den var 



Mands Hug. Men Udgiveren bemaerker i en Note, at eet Haandskr. 

 har Ltesemaaden IX eyringr, ikke mindre end sex andre Lsese- 

 niaader XX eyringr. 2 Den sidste Lsesemaade maa vasre den op- 

 rindelige, da alene den kan tsenkes forvansket til IX eller II og 

 ikke omvendt, i det Tallene, skrevne med Romertal i liggende 

 Stilling lettelig i gamle Manuscripter kunne have mistet den ene 

 eller begge de Skraastreger, som danne Korsene, og i forste Til- 

 fadde vsere bleven IX, i sidste til II. Man kan neppe antage, at 

 en svagere Ring end en paa2O0rer (lidet over 36 Lod) var istand 

 til at afbede et Hug, som det omtalte. Og denne Vaegt svarer 

 temmelig noie til den, som de persipolitanske Ringe maae have 

 havt, om man tsenker sig dem af Solv. Overeenstemmelsen i 

 Vtegt er imidlertid en altfor ubetydelig Omstfendighed til deraf at 

 slutte Lighed i Form. Storre Veegt maa man laegge paa den Om- 



