TÜMLAUER.. 



71 



Oaktadt denna mängfaldighet kan Tamlaren icke I» 

 dissla , ty matstrupen gär endast tili första magen, vid hvars 

 mynning rynkornas ställning hindrar födämnets äterförand'e 

 tili munnen^ mensnarare befordrar dcss afgäng tili den andra. 



Som dessa djurs föda bestär i sädana ämnen som de- 

 ras boställe erbjuder dem, sä är visthuset rikt. Fiskar 

 af alla siag jagas af dem beständigt, särdeles llyttfiskar hvilka 

 troppvis ankomma, säsom Sill, Makrill, Lax, m. £L Tum- 

 larne följa dein i st';ra skockar, ända upp i vikarne, Jik« 

 som (tl'ter Permants uttryck) hundar efter hären. Det är 

 vid sädana tillfällen de nästan förmörka hafsytan när de 

 uppkoinma alt fläsa. Likväl jaga de icke endast nära vat- 

 tenbrynet, utan gä äfven pä djupet, der sjökräk, sandälar 

 m. im. med nosen uppbökas ur sanden, efter de iyrfotade 

 svintns sedvana pä det torra. 



Tumlfiren är ett sällskapsdjur. Säilan finner man nä- 

 gon ensain-, man märiga tilHiopa , i synnerhet und er lek- 

 tiden. 10 i5 hanar f'ö'ijä olta ett och samma föremäl för 

 deras bcgar, och stundom med den hetta , alt de i yran 

 stöta mot küppor elier fartyg eller löpa opp pä stranden,, 

 soin det skedde 17^4 i en bogt pä Island , der inemot hun- 

 drade gingo pä land och bltfvo Invänarne tili byte *). Is- 

 I. ndart ri tror dem verkiigen vara blinda under parnings- 

 tiden, som inlaller mot Somrnarens slot. 



Det är pä rygg liggande som honan mottager den seg«. 

 rande maken, omiamnad af hennes rörliga bröstfenor. Dräg- 

 tig i tie mänader framfoder hon, vaniigtvis i Juni, ett en- 

 da foster, redan af betydlig storJek. Klein utskar ett ännu. 

 myeket ofuükomnadt , som läväi hade 20} tu ms längcL 

 Den nyburna ungen dir genast sin mor; och under den 

 öm mäste värd njuter hau samma näring heia det första ä- 

 ret bvarefter han, vand tili foräldrarnes födkrok,. sällar 

 sig tili hopen. 



Tmnlarnes rörelser äro ganska lifliga sä att ögat knappt 

 kan föJja dem. Under simrnandet elier farten hälla de ge- 

 rmmligen hufvud och stjert nedböjde, att knappt mer an 

 ryggen synes i vattenbrynet. De liksom roa sig att troisa 

 strörnmarne, och när stormen upprört Oceanen, synas de 

 än mera lifvade af den elektriska kraft som da henskar i 

 böljorna och lüften, att med biträde af deras starka mask- 

 ier kämpa mot de svallande vägorna. Ehuru de äfven visa 

 sig i lugnt väder och följa fartyg en. eller svärma omkrin& 

 *) Olafsen Island. 1. s. 192. 



