40 ALLMAN TADDA. 



dessa. Vi upptäcka genast dessa kännetecken hos den 

 Allmänna Paddan, hvars närmare betraktande är nu värt 

 föremäl. 



Hennes breda kropp med dess platta rygg och utsväilda 

 mage har, utom den ljusgula strupen, en smutsgrä färg med 

 bruna och gulaktiga fläckar. Vid början af vären är dock 

 ytan snarare rostfärgad och förändras ofta sedan tili mörk 

 olivgrön med rödt blandad. Denna teckning blir ännu o- 

 angenämare ge.no m den myckenhet grönsvarta och stundom 

 högröda värtor eller bläddror som betäcka huden. Huf- 

 vudet är nästan bredare än kroppen och munnen vidt kluf- 

 ven. Käftarne äro skarpa, men utan tänder. Ögonen ut- 

 stäende med uppsvällda ögonlock och en gulröd Iris. Hör- 

 selgängarne tillslutas af en binna och öfver hvarje ses en 

 mjnk r.jurlik upphöjning med Hna fastän märkbara porer. 

 De korta frarnfötterne äro klufne med 4 Ixlto tär, och de 

 bakre, half-lyckte, ha fem med en liten knöl säsom ämne 

 tili den sjette, som pä skelettet är dock knappt märklig. 



Ölikheter förekomma likväl i färgen äfvensom i stor- 

 lek hos särskilta äldrar och kön. Honans grundfärg är me- 

 rendels Jjnsare än Hanens. Pä de yngre eller 2:äriga är 

 öfre delen klar olivgrön, vid hufvudet dunklare, men star- 

 kare bakät med större'och mindre, runda , rödaktiga vär- 

 tor, talrikast och smärre pä frambenen. Upphöjningen öf- 

 ver öronen är Jjusare med en utstäende kant vid sidorna, 

 samt Iris mer blänkande. Framtäerne äro inunder försedda 

 med stora gula värtor, och de bakre nästan alldeles lyckta 

 med 2 gulaktiga knölar pä hälarne. Underlifvet är Ijus- 

 grätt med otaiiga knottror och nägra olivgröna fyrkan- 

 tiga fläckar. 



Detta slags Paddor, hvilka troligen tillhöra endast vär 

 verldsdel, böra anses egentiigen för landtboer utom par- 

 ningstiden. De söka skuggrika ställm, mörka skogstrakter, 

 källare , grufvor, bergskrefvor , hälor under jordhögar, 

 trädrölter, gödselstackar, med ett ord, der dagsljuset icke 

 kan intränga och regn icke näkar dem. Här finnas de äf- 

 ven den kalla ärstiden stundom ocksä djupt nedkrupne i 

 dyn, för att der, skyddade för kälen, öfvervintra, likväl 

 icke som Hamstern och dess likar stelnade, utan i ett slags 

 slummer, ur hvilken de midt pä stränga vinterdagen kunna 

 väckas och börja röra sig. . 



