54 



LÄN 6TRADI Gr 



tili armar synas. Med äldern erhällas dock bäda, ochträ- 

 darne blifva ända tili halfva alnen och deröfver i längden, 

 tili iärgen deis gulaktiga, dels lifligt röda. Ofvarmämde 

 genomskinliga betäckning visar en förundransvärd fin väf- 

 nad af fibrer, concentriskt gäende jemte hvarandra, och fä 

 i ytan iikhet med flna skrynklor, hvilka sprida sig öfver 

 de frän chkelns brädd mot kanten gäende dubbla ränder 

 eller strirnmor. Om djuret midtitu genomskäres , före- 

 ställer det blott en klar geiemassa, som under synglaset 

 tyckes aildeles enformig och den enklaste man kan före- 

 ställa sig, utan att förete nägot olikt i sin samraansättning; 

 och genomskinligheten af delarne liksom hindrar att ur- 

 skilja organerne, om äfven sädane der finnas. 



Hvad mnnnen angär, eller nägot redskap tili födans 

 emottagande, bör förmodligen denna del hafva sin plats 

 under medelpunkten af djurets kropp, dit de rundt om- 

 kring hängande trädarne, stundom sol-likt utspridde, stun- 

 dom medelst rörelser de äga, draga tili sig de i vattnet 

 Hytande srnäkräk, hvilka nalkas dem. Men vi känna hit- 

 tills äfven sä litet sättet huru dessa djur mottaga födan, 

 som andra omständigheter i deras hushällning, fortplan- 

 tande m. m. Hvad som tydligen ses, är deras olika stor- 

 lek, deras egenskap att snart tillvexa; ty man har anmärkt 

 dem pä samrna stallen i hafvet inom. veckan hafva tilltagit 

 frän förstnämde vidd af en liten tekopp, tili vida raer än 

 en hattkulies. 



Den gulbruna färgen är allmännast hos denna arten. 

 Emedlertid gifvas äfven andra af aildeles lika förhällande 

 tili alla delar, men som lysa bläaktiga, hvilken färg dock 

 kommer frän undra sidan. Kanske äro desse blott olika 

 kön, kvilket man har änledning att formoda frän sanno- 

 lika berättelser af dem som pästä sig ha sett begge «la- 

 gen, de blä och gula, vissa tider sammanhängande. 



Deras yta, säsom ganska glatt, gör dem ganska hala vid 

 vidrörandet, och de betäcka äfven den yta hvarpä de lig- 

 ga, sä att ingen luft framslipper vid bräddarne. Med trä- 

 darne klibba de vid ojernnheter och kunn« dragas i 

 län^a, sega strängar, hvilka da slutligcn afbrista. Ingen 

 särdtles känsel eller ömtälighet röjes hos dem, sä framt 

 ick*» tryckningen är desto väldsammare, da liksom nägot 

 konvulsiviskt hos dem märkes. Men de upplösas snirt i 



