4o 



OHRE. 



ögonbfyn, yfviga fjädrär, uppsatt stjert och flaxande vin- 

 gar ropar efler kuttrar sitt hlau klau klau, stigande ur en 

 terce- i en annan «11t högre i rösten, ätlöijd af ett sällsamt 

 gurglande läte. Hönorna füllt af hegär, skocka sig im 

 hoppande omkring honom , som ändtligen slillare, tillfreds- 

 ställer den «na efter den andra. De bereda derefter sina 

 kullnr, bestäende nierendels af 6-8 (sällan flera) egg, af 

 fclekgul färg och besprängda med rostlika lläckar och nä- 

 gra större vid den smala ändan. Utan vidare biständ af 

 Tuppen, kläckas ungarne efter 26 -28 dagar, och lölja mo- 

 dern heia Sommaren. Mot vintern lemna Tuppkycklingar- 

 ns henne och sällskapa 7-8 i flocken tili nästa vär, un- 

 der hvilken tid de ofta fäkta och släss med hvarandra, 

 merendels sä iitet uppmärksamma pä deras cgen välfärd, 

 alt flera kunna f'äilas i ett enda skott. 



Vesslor, Hermeliner och Mardar äro fttdiga fitnder 

 för denna fägelart, liksom de äru det (ör heia höns-fanut* 

 jen. De uppsöka deras egg, och de nykläckta ungarne 

 blifva icke mindre deras offer, sä mycket lättare som boet 

 väljes i buskar oe?h häligheter, der det finnes tiJlredt af 

 en mängd qvistar och vextiemningar. Likväl, när hönan 

 gär af eggen för att söka sigföda, betäcker hon dem med 

 löf och mossa, sä att de icke utan svärighet kunna skön- 

 jas ; men de nykläckte ungarne lemnar hon icke gerna, o- 

 aktadt sin naturliga skygghet, cm man händelsevis r.är- 

 mar sig tili hennes näste. 



Det mest ödande Rofdjuret ärändä menniskan. Hvilken 

 oä'ndelig mängd af Orrar, Tjädrar, Hjerpar ocli Riporned- 

 kommer icke ärligen ifrän de Norra landsorterna , der he- 

 ia bylag ärö med detta slags fägelfä'nge sysselsatte. I de 

 flesta Socknar finnas 4 " 5 bössor för hvart hemman, ock 

 det är i synnerhet efter Michaeli som längsten eller skfu- 

 tandet börjar. Under alla är är likväl icke tillgängen lika 

 ymnig. Man tager vanligen ett märke af Michaelis dag: 

 om Sunnan da biäser, skali mycken fägel kornma in i lan- 

 det och emot fjällen, men kommer vinden frän Norden, 

 sä tror man att fäglarne, äfven de som förut finnas , skola 

 det äret bortflytta, och fängsten säledes blifva obetydlig. 

 Detta är utan tvifvel blott en saga ; men orsaken i förra 

 fallet är säkert den, att fäglarne, kanske stundom af o- 

 kända skäl, ankomma frän aflägsnare orter, säsom Finland* 

 Eyssland m, ra. ty] man upptäcker bland mängden bäde 



