6o 



REX 



at Gudarne, men üu mera Iemnade att gnagas af Räfvar 

 och Ikorrar. 



Utom en sä väsendtlig nytta for lifvets uppehälle, häm- 

 tas en icke mindre vigtig af Renen, säsom Lastdragare ock 

 tili resors anställande vintertiden. Klöfjad, förrnär han 

 bära en tyngd af / f Lispund, och om vintern (endast) dra- 

 ga lass af nastan tredubbel vigt. Han öfverträfrar hasten 

 bade i sprang och gäende. I stark köld och pä uppkörd 

 Sjöväg samt med öfvadt handlag, är farten icke mindre 

 snabb än nöjsam. Pä 10 timmar kunna lika mänga mil 

 läggas tili rygga, blott Renen mellanät fär fläsa nigra ö- 

 gonblick och läska sig med snön. Det gifves utan tvifvel 

 exempel att en enda Ren sprungit 20 mil pä dygnet, mea 

 han stupar merendels derefter. Efter utseendet modigare 

 än flera andra djur, häller han mest alltid opp hufvudet, 

 liksom öfvertygad om dess prydnad ; ty om hörnen är<j 

 aifallne, bäres hufvudet mindre högt. Märkligt är, a.tt han, 

 Jöpande i tränga skogen, synes, genom afpassadt nedlutan« 

 de, väl känna längden af sina horn, sä att ingen gren rö- 

 res af dem. 



Det är med det bätlika äkdonet, Ähjan eller Pnlkan 

 (hvars beskrifning nu torde vara öfverflödig), som Lappen 

 xardas pä den snöbetäckta marken. Vid en läng dagsresa 

 och der intet ombyte gifves i vagen, är nödigt, att icke 

 börja resan för bittida, helst Renen tröttnar eller Springer 

 trögt heia dagen, om han icke, efter sin vana, tillräckligt 

 betat om morgonen, som sker emelian kl. 7-9« För öfrigt 

 löper han snabbare efter middagen, och ju närmare af to- 

 nen, ju ifrigare skyndar han tili malet. Högst mödosaru 

 blir dock resan, om snön är djup och vatten stär pä sjö- 

 arne. — I sädan händelse är enda rädet att uppstiga 

 vlx Pulkan, och leda Renen, som ändä har last nog, sär- 

 deles om vattnet isar pä äkdonet. Börjar han att tröttna, 

 ser han ofta omkring sig, och gör äfven skutt tvert ifräa 

 vagen. Men alldeles uttröttad, kastar han sig ned pä mar- 

 ken, orörlig eller liksom en stund liflös. Intet djur som 

 styres med töm, känner bättre huru van den handen är 

 som kör honom. Den bästa kör Ren kan, under en oöf- 

 vad band, genast bli sä trog, att han icke vili ur stallet. 

 Men hälles tömraen tili höger, och ibland ryckes jemt och 

 stadigt pä densamma, utan att Reuen ofta agas, visar han 

 sali an nägon oait, Det kan emedlertid hända, att nägon 



