REH". 



Renen äger flera utmärkta förmogenheter. Att harn 

 genom lukten kan genast pä djupa Snön utvjsa de stallen 

 derhans smakligaste foderämne, Renmossan, vexer, är re- 

 dan omförmält. Lappen, under sin flyttning tili nya be- 

 tesställen, ofta oviss om heden der mossan finnes, bar £ 

 Renarne sjelfve de bästa vägvisare. Just pä stallet der de 

 stanna och börja med gropars öppninde i snön, slär äga- 

 ren opp sitt tjäll och dröjer sä länge betet varar Eu an- 

 nat prof pä styrkan af detta organ kan tiliaggas, att när 

 nägra vid Hyttningar, händelsevis, skingras frän hjorden, 

 kunna de genom lukten uppvädra hvarandra pä ganska 

 langt häll. 



HÖrseln är icke rcrindre god. Pä resor öfver sjöar o^h 

 vida fält, synes Renen lystra ät alia sidor, läng tid innan 

 man möjiigtvis kan upptäcka om nägon är i vägen. 



Af ett ostyrigt lynne och liksom vild i början, da han 

 skali tämas, visar han sig snart läraktig och omsider sä 

 spak, att läta styra sig med en enda töm, och att hälla 

 kosan rätt pä den obanade vägen. Vallade, kunna Renar- 

 ne stundom skingra sig ? men vid skallet af vallhjonen, 

 och vid dessas rop pä hundarne, att hopdrifva dem, skyn- 

 da de sig tillbaka, innan hundarne ankomma. 



Den välgörande naturen synes öck ha tilldelat Renar- 

 ne en förmän genom en särdeles egenskap , utmärktare 

 hos dem an hos andra af deras slägtingar, neml. att röja 

 ett knarkande eller knäppande ijud under det de gä elier 

 löpa. Detta uppkommer icke, som man föregifvit, af ett 

 Htet ben sittande under qvicken i klöfvarne, utan «f de 

 breda hofvarne sjelfva, hvilka vid hvart steg sluta tillsam- 

 mans samt af de hornaktiga spetsarne af bikiöfvarne, hvil- 

 ka vid Renens röreiser knäppa pä klofvarnes baksida. Man 

 inser lätt nyttan deraf för ett djur, hvars vistelseort, nä- 

 stan gränslös, ofta förmörkas genom töcken och molnsto- 

 der, säsom i ijället, hvarest man midt pä dagen af sädana 

 lätt kan öfverrumplas, och ens belägenhet derigenom blif- 

 va rätt betänklig. Vidt ätskilde, lyssna Renarne tili detta 

 ljud och igenfmna hvarandra, äfven som det tjenar Vall- 

 hjonen att uppspana de irrande, hvilkas ankörnst troppvis 

 göra ljudet pä längt afständ märkbart. Vanligen biukas 

 och i Renhjordarae en och annan Ren med skälla. 



