54 



11 EN« 



ra Lappmarksgränsen , men skilja sfg sedan ifrän dem. Iä- 

 nan landet uppnätt den odling soin nu, voro de mycket 

 talrikare, men biifvit sedermera tili en stor del utödde, 

 oaktadt det skydd allvarsamma förordningar föiunnat dem. 



Brunst tiden infaller i slntet af September för sä väl 

 vilda som tama Renar. Kon gär i 8 mänader drägtig, men 

 bär sälian rner an en kalf, och detta sker i Maj mänad. 

 Genast efter födseln är kalfvens färg rödbrun, men svart- 

 aktig längs efter ryggen. Smäningom bortgä likväi dessa 

 här och de nya synas mest svarta pä rygg och sidor, 

 men gräna mot den inslundande vintern. 



Det händer icke sällan att Ren-korna kalfva pä s j elf - 

 va snödrifvan, och det är härvid rnärkvärdigt att deras 

 nägpt höghenta foster, ehuru klent, genast kan ätfölja dem 

 pä snöfäitet heia dagen. Snöslask och bläst äro dock, när 

 sädane inträffa, icke helsosamma för dem, hvarföre Vali- 

 hjonen söka, om de kunna, lugnare stallen för Ren-kor- 

 na vid kalfningen. Vanligen fränstängas ocksä hanarna 

 pä särskilt betesmark , helst korna, rädda om sin affoda 

 gerna stängas med dem, och derigenom lätt förfördelas. 

 Sälian har dock Lappen mer an en fullvuxen Hirvas för 

 alla sina Vaijor. Kalfvarne börja ganska tidigt att deltaga 

 af de födämnen som naturen bestämt för dessa kreatur, 

 bestäende under vär och sommar i Fjälltrakten af finare 

 grässlag och Hera för dem smakliga vexter , säsom arter af 

 Syre- och Ranunkel-slägtet, hvaribland, idetsednare, Snö- 

 Ranunkeln (R. nivalis), Norsa Rasi kallad af Lapparne, 

 framför andra begärligt sökas. SkogsRenar deremot, välja 

 de späda lofven af vide och björk, äfven som Vattenkiöf- 

 ver , Missne, Fräken och dylika som i skoglandet förekom- 

 jna. Men vintertiden hä'mta alla deras näring af den be- 

 kanta Remnossan (Cenomyce rangiferina). Likväi försmä 

 de icke andra Lafsorter, hvaraf skogsträden äro bördige*)» 

 Renens vinteruifodring är säledes icke müdosam, emedan 

 han uppehaller sig sjelf, under bar himmel, genom forma- 

 gan att skaffa sig födan under den ofta par alnars djupa 



*) Leern berätrar, att de äro mycket begärige efter Salt, hvarföre de 

 olta bege sig i Finnmarken tili hafsstranden att slicka bafssältan. Urin 

 skall vara ea läckerbet för dem. I skogtandet söka de ocksä kosvam- 

 par och skola förtära äfven Fjällmöss med snäihet, men afbita blott 

 bnfvudet och lemna det öfriga. Leems Lappm. be&kr. *. i4*« (rrape 

 x K. Y. A. Hau dl. 1804. «. 9a. 



