VARG. 



83 



den mänaden som bar hans namn kallades Lupinus *) ; 

 emüdan Mars ansägs som Far ät de af Varginnan däg- 

 gade barnen Romulus och Remus, dikten om hvilken blef 

 Tiberns och stundom Roms egen afbild. Luper calia voro 

 der Reiigions-fester, för att bevara minnet af den väigo- 

 rande amman **), och Lupercal kallades den platsen hva« 

 rest man firade dem ***). Det Romerska krigsbruket att 

 bära samma djurbild pä Standaren f), och Heiiogabali och 

 Macrini m. fl. mynt äro likasä vittnen om den aktning 

 man byste för den urgamla sagan. 



Men tiderne förändras och tankesätten med dem. De 

 andäktiga begreppen ha büfvit ombytta mot andra, hviika 

 synas komma naiuren närmare. Moralisten har fucnit en 

 sinnebild i Vargen för den girige, för Tyrannen, och för 

 den snäla Prelaten, samt med namn af Lupa utrnärkt 

 den tygeliöst väliustiga Qvinnan ff), med an Teologen skänkt 

 det af Lupus ät kättaren, och tili och med ät sin djefvul. 



Att man af ett sä kringspridt och allmänt bekant djur 

 som Vargen , oaktadt dess elaka rykte , sökt hämta 

 nägon nytta, är väl att förmoda. Forntlden, som ägde sä 

 mänga besynnerliga läkmedel, iann äfven Heia hos Var- 

 gen. Lefvem berömdes af Diaskorides och Galenus i Vatten= 

 sot och Lefversjuka, och af Rhazes som ett kärleks-retan- 

 de inedel. Istret prisades af Plinius för Ögonkrämpor, och 

 betarne tili gnidning af tandköttet pä barn plägade för 

 tänder. Huden beredd och lagd öfver bara magen troddes 

 befordra digestion, och skinnet ansägs som ett räddnings- 

 medel för Vaitenskräck , da det bars af den som büfvit 

 biten af en rasande Hund. Ännu inbiliar sig allmogen i ett 

 af vära Norra Landskap, att i den upptorkade och pui- 

 veriserade Varg strupen, infagen i varmt dricka, finna en 

 säker bot för Hais-svullnad ; och lättrogenheten anser den 

 färska spillningen, straken pä Boskaps kreatur, som ett q- 



*) Ausonius, 



•*) De afskaffadej först af Päfven G eins ins , flcra sekler efter Roms h§- 

 dendom. 



***) Ovidius. «Ula (Lupa) loco nomen fecit, locus ipse Lupercal.» Fait. 

 Lib a. 



f) Plinius. Lib. 10. 



•ff) Lupanaria är ork3a ett nrgammalt Latinskt namn för les Bördel«. 

 Claudii beiykude K.ejsaximta b-u med uoje tiilnamnet Lycüca. 



