88 



MARO. 



gamla bekanta, sökte honom. $ Knapt ^orde han deras röst 

 förrän han nedkom, hoppade frän den enas axlar tili den an- 

 drasj slekte dem, och liksom i en yrsel af giädje gaf sin till- 

 fridsställclse tillkänna. 



"Han vis.ste ganska väl när spisnings-timman nalkades, och 

 insläpt i matsalen, syntes han känna värdet af denna ynnest. 

 Under det han genast lopp Ikring rummct, hälsade han först 

 pä en Mops, sin särdeles van, och slekte hans ögon, 



"Likt en hund Iydde han den som kallade honom. Upp- 

 släppt pa. bordet, hoppade han fran ett fat tili ett annat, och 

 besökte sedan hvar och en af gästerne, som han tili häls- 

 ning först slekte, liksom för att fä tillständ att väija nagot pä 

 hans talrickj med tassen tog han det v-alda och uppät det ge- 

 nast, och gjorde en liten kullbytta tili feetalning, Ingen mat 

 misshagade honom; mjukt bröd, notier, fiukter, ost, kött, 

 fisk, äfven grönsaker och ibland annat, niycket gerna rabar- 

 ber, allt künde förtäras, likväl voro rnjolkrätter, grädda 3 cho- 

 klad och sockerbakelse mäst i smaken. Russin voro ocksl 

 bland delicerne, och med ögonen artigt fästade pä gifvaren och 

 med lifliga Itbörder yttrade han sin giädje da nägot skänktes 

 honom, Ofta sag man Mopsen taga maten ur munnen pä 

 honom, och han tiüät det» Han läpjade da han drack, och 

 badade sig med mycket nöje efter mänga krumspräng kring 

 kärlet , hvari han doppade först en fot, sä en annan, skakade 

 den, och hoppade hundradc ganger fram och tillbaka, 



"Fastan kattorne klöste honom, -var han ändä icke'deras fiV 

 ende och hämnades aldrig. Med en af dem var han mer för« 

 trogen och lekte med honom; men alitid voro hans rörelser 

 vigare och angenämare an kattens, 



"Liksom räfven gick han ständigt med näsan i vädret. In* 

 Rommen i ett rum kände han genast om det var en främman« 

 de i sällskapet. Nagot skygg i början, uppreste han sig emot 

 honom liksom för att öfvertyga sig om sin säkerhet. Vär- 

 dinnan var han mest tillgifven. När han saknade henne, bleE 

 han trög och modstulen, tills hon äter syntes. 



"Han höll sig halst uppä hufvudet och omkring halsen pa 

 dem som hyllade honom, och skuttade sä frän den ena tili 

 den andra. Vid nedhoppandet föll han all tid som kalten pl 

 tassarne. Hans största nöje tycktes vara, att rulla sig tillho- 

 pa och leka med sin svans eller linda sig kring stolsfötterne 

 med en hastighet som ögat icke förmadde följa; stundom ut- 

 spärrade han benen och döljde hufvudet under svansen som da 

 betäckte kroppen liknande ett klot. Men vid minsta buller 

 var han äter pä fötterne. Da han ville leka, använde han 



