95 



Dylika rön, förnyade och anställde med flere Arter af 

 Mmtna Slägte, gäfvo Herr Spallanzani lika utslag, i följe 

 hvaraf, dä han lullt trodde, att de fyra sinnen, som ännu 

 äterstodo hos Flädermusen, icke künde ersätta den förlo- 

 rade synen, det vore sannolikt, att en ny Organ, och ma 

 hända ett nytt sinne, som vi icke äga , dä sattes i verksam- 

 het. Flere Naturforskare , som eftergjort försöken, hafva 

 ock besännet de ofvan anforde fenomen, hvilkas orsaker man, 

 vid närraare pröfning af Herr Spallanzanis sats, trott sig 

 böra söka i den utom kroppen vidgade hinnlika buden och 

 dess flerfaldiga bibang. Genom desamma äger djuret en. 

 stor verld utom sig , och kunskaper inhämtas om Hera ting 

 som icke äro för andra märkliga. Försedde med dessa 

 känslans verktyg, tarfva Flädermöisen icke ett omedelbart 

 vidrörande, utan för att veta afständet af andra kroppar 

 hafva de nog att nalkas lüften som är emeiian dem och fö- 

 remälen, och märka satte t, huru den motverkar deras ut- 

 spända Mnnor. 



De vingfotades framfötter äro sä danade, att de tjena 

 dem bade att dermed gä sasom andra fyrfotade djur, och 

 att flyga likt Fäglarne. En sadan besynnerlighet beror af 

 de benens form som bilda skelettet. Skulderbladen äro 

 stora, nyckelbenen särdeles starka, och bröstbenet utgöres 

 af tvenne stycken Armens ben är mycket längre an lärets 

 och äfven tjockare. I allmänhet äro ock alla de främre 

 delarne, säsom mestbidragande tili flygandet , utmärkt stör- 

 re och fastare an de bakre. Jemförelsevis efrergifva icke 

 heller deras bröstmuskler Fäglarnes. 



När Flädermusen sitter pä marken, faviiar han pä brö- 

 slet och buken, och stödjer sig för jemnvigtens bibehällan« 

 de pä handlofven, pä den utät vända tum inen och pä bak- 

 fötterne. Nu äro händerne sammanlagde, fingrarne inne- 

 slutne meiian handbenen och framarmen, hvilka ä ömse 

 sidor ligga tätt jemte hvarandra, och äfven huden sä pac- 

 kad att den icke märkes Vill Flädermusen dä röra sig 

 frän stallet, sä utsträcker han den ena handen efter den 

 andra, och söker fäste förtummarne, hvarefter följa fötter- 

 pe med klorna framät vände. Der fäste icke saknas, kom- 

 mer han ock temmeligen fort, men klättrar ändä battre. 

 ftägon gäng räcker han ut begge händerna och häller sig 

 dermed last , flyttar sä fötterna bakom och m» delst Jyftning 

 häfver sig framät. Detta sker likväl blott da, när dags- 

 Jjuset besvärar honom, och des utrymmet är sä litet, att 



