ALLMÄN HUGGOJtM. 



7 



mer, sä" mot örmars sora Rasande djurs bett , en bland- 

 King af pulveriserade örterna: Eryng. campestre, Alyss. 

 spinosum och Melissa cretica eil. Nepeta iriarifol. , hvilket 

 dock säkert behöfver viciare besannas. Jag bar seit färsk 

 ßäfvenbom (Jump. Sabina) bultad päläggas pä säret, och 

 den Ormbitne var dagen efter äterställd. Med klufven 

 rödlök och salt, gnida somliga säret. Mänga andra hus- 

 kurer ha blifvit säsom nyttiga ulropade,, men troligen 

 bar natnren vid de flesta ensam botat det onda. De sä 

 kallade OrmsLetiar, af hviika en del äro naiurliga stenar 

 af ätskillig sammansättnlrig, andra äro med konst efter- 

 gjörde, sägas, lagda pä säret, utdraga giftet och säledes 

 bota Ormbettet; men de äro dervid af higen bevislig nyt- 

 ta. Hufvudsakligt är att den sjuke icke misströstar, och 

 att det rnedel man har tillgang tili > genast användes. 



Forntidens Läkare forsökte afven Huggormen säsorn 

 botmedel mot värt Siägtes sjukdomar. Hufvudet, stjerten 

 och inelfvorna förkastades; kroppen fläddes, kokades och 

 ijente da tili en soppa, hvilken säsom födande och stär- 

 kande gafs ät personer, som af älder eller nyss öfvervun- 

 na sjukdomar voro svaga och afmattade. I ätskiliiga Euro- 

 peiska länder brukas det ännu. Deraf ser man att köttet 

 utan fara kan ätas. Ätskiliiga fäglar förtära ocksä Ormar. 



I läga vidjebuskar och löfskog bar jag stundom varma 

 sommardagar träffat smä fuglar af Sparf-fiocken , obekym- 

 rade om sin egen räddning; de tillkännagäfvo sin oro med 

 pipande ocli oroligt hoppande af och an; jag hade kun- 

 nat ta fägeln med händerna, men sökte i stallet orsaken 

 tili dess yttrade bekymmer och träffade en gäng en Allm. 

 Huggorm, som vältrat de späda fägel-ungarna nr boet och 

 börjat svälja en. När Ormen var borta, flog ocksä fägeln. 

 Utan tvifvel förkJäras orsaken härtill bättre, da man bär- 

 vid endast tänker pä moderns begär att vilja fr als a sina 

 nngar, än genom antagande af en tjusningskraft, som tili- 

 äfventyrs künde bestä i en giftig eller söfvande dunstkretSg 

 hvilken skulle omge Ormen, 



Tab. 3. Hg. A. Allmänna Huggormen i vanlig storlek. 

 — B. Espingen, dess ariförändring eher en yngre Allmäa 

 Huggorm, som kanske just derfore är giftigare, att han är 

 yngre, da vätskornas afsöndring sker hastigare och Djuret 

 har mera liflighet, biter djupare rn. m. — - C. gilt- tänder 

 med giftbläsan. — D. en ensam förstorad; allt det öfriga 



