VANLIG MAKRILL, 3 



ttttomniflgsorganet, faJler den smäningom in pä me- 

 dellini6n n och blir obetydligen kölformig, dock sä alt stjer« 

 ten är nästan / r kantig. Strälarnas antal i fenorna, ehura 

 föränderligt, bar jag funnit vara vanligast i främsta Rygg- 

 fenan (i.IUn) Ii-; i den andra (2. R:fn) 12; Smä- 

 fenorna öfver och under stjerten äro 5 eller tiilsamma* 

 10 st.; Stjertfenan (St:Fn) är a-klufven, utspärrande, och 

 hyser mellan 20 och 3o strälar eller ben, af hvilka de 

 medlersta äro nästan oraöjliga att räkna. Anal/matt 

 (An:fn) bar 12 stralar, och dessutom iramföre en fri, 

 kort och stark tagg. Om kroppens längd delas i 3 Hka 

 delar, sä finnes uttömningsorganet vid början af sista Ire* 

 djedelen. Bukfcnorna (B:f) sitta tätt tiilsamman, äro 

 som vanligt z, och ha hvardera 6 stralar. Eröstfe?zornm 

 (Br:f.) bysa hvar för sig 19 stralar. Da Buken öppnas, 

 träfTas bukhinnan, som är svartaktig ; magen, lik en sack, 

 bar vid nedra magmunnen mänga smä, korta, trinda och 

 trubbiga bihang, som omgifva den säsom en manchett. 

 Hanens Mjölke och Honans Romsäckar äro 2:ne. Lefren 

 är utan üikar, och Mjelien svan brun. Tarmkanalen bar 

 a:ne böjningar. Refbenen äro 11 pä hvar sida, och de 

 «Hängt rundade ryggknotorna 5t. Kroppens längd är 

 högst | aln eller nägot deröfver; vanligen las den nägot 

 smndre, i synnerhet i Östersjön. 



I Juni, Juli och Augus'i mänader fängas Makrill för» 

 tiemligast i Nordsjön och Bohusläns skärgärd , stundom i 

 stor myckenhet vid berg och kiippor, tuen träfias äfven i 

 Cstersjön och nägon gang vid Finland. Den finnes äfvea 

 vid Marseille, Canar. Öarne, Surinam o. H. st. Dess för? 

 nämsta föda är smäfisk och i synnerhet ungar af Silk 

 Ibland ganska mänga Fiskare, som jag pä Hera orter inoin 

 Bohusläns skären rädfrägade, var blott en enda, som trod- 

 de att Makrillen ät Maneter (Medusa?); tvertom berättad© 

 andra, att om Manet genom en handeise fastriat pä kro- 

 ken, nappade icke Makrillen pä betet, som tillika med 

 Maneten satt derpä. Man häller för att utom Hvitling 

 (Gad. Merlang.) äta fiskarne icke Maneter. För öfrigt är 

 Makrill en glupsk rof-fisk, som lefver i flockar, flyttar pä 

 gifna ärstider och ankommer fullväxt om vären tili strän« 

 derna, för att emellan stenarna Jägga sina ägg, söka tjen- 

 lig föda och tillika uppfylla andra Naturens afsigter. Sä 

 £äl af Fiskare som Föriattaie beräuas alltnäat, att Makril« 



5 



