VANLIG UTTER 



sädana näririgsä innen förtäras äfven vexter och bark 

 af trädens grenar. Man har äfven seit Uttrar i nödfall 

 angripa lam , grisar och höns ; men fisk smakar dem 

 Mkväl bättre. De bita och döda vaniigen rnera deraf, än 

 de pä en gäng kunna uppata. Af de större fiskarne lem- 

 nas hufvudet och ryggraden, men de smärre slukas hei 

 och häilne. Man har sett dem fänga slora laxar pä det 

 sättet, alt af tvenne Uttrar den ena intagil sitt stalle of- 

 Vanföre; och den andre nedanför fiskens tillhäll, och heg* 

 ge jagat honom f'ram och tillbaka, tiils han omsider bli f- 

 vit deras rot. Om vintern gä de pä isen, och da de firma 

 en vak, nedstiga i den, och uppkomrna äter med hsk i 

 murinen , antingen ur samma vak eller i dess grannskap. 

 De röra sig helst den mörka tiden af dygnet, gömde om 

 dagen i egna nästen eller i sädana som Iläfvar eller Gräf- 

 svin öfvergifvit. De sola sig likväi nägon gärig, pä stenar 

 eller stockar ofvan vattenbrynet, vände möt vädret, men 

 dyka vid minsta tecken tili fara och osäkerhet. 



Icke mindre för den skada som dessa djar gora i 

 Eskvatten genom fiskens utödande, an för det värde som 

 deras skinn äga , har man upptänkt och användt särskilta 

 medel att fänga dem, t. ex. med räfsaxar, som uppgiilras 

 pä de stallen der träcken efter dem fimies, och hvarest 

 de gemenligen äter inlinna' sig. Till vittring brukas Va« 

 lerian-Rot (Svensk Bot. n:o 25) eller ock Bäi'vergäil , och 

 saxen fästas i sä längt snöre, att Uttern kan utsimma der- 

 med i vattnet, hvarest han da qväfves. Ofta finnas de 

 hafva afbitit den häftade foten, eh um de derigenorn för- 

 lora färdigheten att simma. Lefvande skulle ocksä Uttern 

 kunna fangas med en sax 2-3 ganger större än vanliga 

 räfsaxar, da vid hvar halfcirkel fästas ett. rymligt nät gjordt 

 af messings eller stälträd med lösa och rörliga maljor lik- 

 som kedjorna pä en pansarskjorta. Denne blank och ren- 

 putsad smörjes med inelfvor af fisk , och uppgiüras pä en 

 uppstäende och spetsig sten i vattnet, under hvilket nälen, 

 nedsänkta, döljas. Pä giliret i saxen fästas en fisk, eller 

 lägges dess inmäte ofvanpä. Saxen slär da tillhopa när 

 Uttern griper fiskea, och han fastnar inem nät^t som i en 

 bur. Med humiar knnna äfven Uttrar jagas , sä myeket 

 lättare, som deras oartgenäma Jukt uuptacker dem. De 

 upphinnas lätt, i syrmeihet om de älägs&t sig frän boet 

 och stranden, Likväi försvara de sig envist och bitas med 

 sina förföijare. De yngre Uttrarne gä icke gerna ur sina 



