8 



H AFS-ÖRtf. 



läns skärgärd , eller ock i höga träd inom tjocka skogar. 

 Dess näste är ungefär 2 alnar i diameter, föga djnpt, men 

 sarnmansatt af qvistar samt irmii bekiäöt med mossa och 

 fjäder. Honan värper tvenne hvita, i begge ändarne trub- 

 biga egg, pä hvilka hon hgger en muaad. Ungarne kläckas 

 i böijan af Juni, och drifvas ur nistet sä snart de kunna 

 föda sig. Und er kläckningen jagar hanen sitt rof för sig 

 och sin maka, hvilket den tiden sker lätt pä fiyttfaglarnas 

 bekostnad. Denna örn är tung i flygten da han höjer sig 

 ifrän jorden, men svingar sig snart öfver skyarna ; han 

 fiyger längsamt och hvilar med hängande vingar, dem han 

 som oftast upplyfter för att lägga fjädrarna i ordning. Fisk 

 är bans förnamsta föda, och af denna skali särdeles Sten- 

 biten (Cyciopterus Lumpus) begärligt sökas. Fiskarne ta- 

 gas under det de naikas vattenytan, da Crnen nedstörtar 

 pä dem; men han dyker eiler simmar aldrig, som nägra 

 föregiivit. Äfven sjöfägeJ och fyrfotade djur säsom lam, ha- 

 rar ocli andra bli stundom oifer för honom. Sjelf kan han 

 likväi händeisevis blilva det iör sitt roibegär, da han spän- 

 ner större hskar hvilkas styrka öi'verväidiga hans, ocli draga 

 honom under vattnet, emedari de inspända kioina ej kun- 

 na äter utdragas; och harvid yttrar han det förfäriigaste 

 skrik, stärkt skäiande och nägot likt Päfägelns. Vaniigen 

 hvilar han mycket och jagar biott nägra fä timmar om da- 

 gen — men är likväi alltid fet och stark. Genom kräkning 

 skiijer han, liksom andra roflägiar, ifrän sig den m" ngd här 

 och fjäderbollar som kunna samlas i hans mage efter lör- 

 tärda rof. Fängslad äter han allt slags kött och andra föd- 

 ämnen; men kan emedlertid svälta 1 14 dagar. 



Hans skarpa syn satter honom väl i stand att i tid 

 upptäcka jagaren och fiy, men blir dock icke sä sälian 

 skjuten, och har ibland funnits fastna i rafsaxar och äfven 

 fängad pä förgiftade luder som varit utlagda för rofrljur. 

 Om vintrarne har man äfven sett honom sittande pä issryc- 

 ken vid strömmen här i Stockholm, der han, utan ail va- 

 ra särdeles skygg, väntat pä sitt rof i vatfnet. Ett stört 

 antai kräkor plär dä gemenligen oroa honom med deras 

 skrik, och flyga honom sä nära de väga. 



Enligt de underrättelser, för hvilka Fennant haft att 

 tacka Ödmann, kan denna fägel lätt göras tarn, dä han 

 noga igenkänner, och visar sig äfven dem tillgifven som 

 värda houom. Hungrig, skall han yttra et särskilt ljud: 



