i8 



R Ä F 



kunna standbin giFvas, äfvensom i lärgen , ombytt i silFver- 

 jern- eller blägrä, andre mörke under halsen och buken, 

 och hos andra ett svart kors pä ryggen, hvarefter RäFven 

 da benämnes, är utan tvifvel lika sant som müjiigt; men 

 om han alldeies ombytes tili hvitjsom Ricßiriger uppgiFvit, 

 hvarmed kanske mehas I lädrackan [C. Lagopus), eller alt 

 Brandräfi'en (C, Alopex) är blott en aiart aF den allmän- 

 na , tiütro vi oss icke nu i stand att med visshet bedöm- 

 ma. Vi anse emedlertid deras pasiaende vara mindre 

 rimligt, som velat förena RäFven med nägon af Hundens 

 mängfaldiga biarter. Det är sant, att man knappast /in- 

 ner nägon väsendtlig skillnad da hvar och en af dess lem- 

 rnar jemföres med somliga hundars; men utom det att en 

 viss kroppsställning och dess rörelser, icke mindre än 

 bans naturliga egenskap att aldrig bliFva rätt hemtam, ka- 

 rokteriserar RäFven säsom en egen art i sitt siegte, synas 

 äFven de fäfänga f'örsok som enligt säkraste uppgifter blii- 

 vit gjorde att para honom med hundar, bekräfta det. 

 Torde hända att den fräna lukt som ätFöljer honom, är 

 ocksä en orsak hvarFöre hundar sky För hans sällskap. 

 Framför all t är hans urin stinkande, och liksorn sjellve- 

 tande det samma, gräfver han tidra's en häia i jorden, 

 hvaröfver kroppen utsträckes , dä han sedan betäcker den 

 lemna<le vätskan med jord eFter kattens vana. Dock lär 

 icke detta all Lid ske, utan RäFven, ätminstone om vintern, 

 blott härma hundarne. En drägligare änga nästan lik vio- 

 lens eller den aF musk, föregifva likväi mänge skola utdun- 

 sta Fiän en liten fläck oFvanFör roten aF svansen. Det är 

 med denna härrika del som RäFven säges stundom Förlusta 

 sig, i det att han svingar sig i ring För att langa honom. 

 Han lägger den äFven om nosen dä han soFver, hvarvid 

 han väljer samma rnndade sätt att ligga som hunden. 

 Sömnen är äFven oFta sä djup, att han under denna lätt 

 kan öFverraskas. Men dä han blott hvilar eller lurar pä 

 sitt roF, ligger han pä buken med benen längt utsträckta. 

 TolF mänader gammal, är han gemenligen fullvuxen, ocb 

 uppnär ungeFär 14 — 15 ärs älder. 



RäFvens vanliga röst är ett kort och hastigt skällande, 

 som slutar sig i ett starkare ljud nästan likt skriket aF en 

 PaFagel. Men han röjer äFven ett olika iäte eFter de sär- 

 skilta känslor som röra honom; det är olika dä han jagar, 

 — dä han längtar — särskilt hans knurrende äFven som 

 hans jemmerlät, och ändteligen annat det smärtan tvingar 



